Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хаджибейського районного суду міста Одеси із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради, за участі третьої особи: Одеської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, в якому просила: визнати договір купівлі-продажу №25702 від 30 вересня 1999 року житлової квартири [ADDRESS] , укладеного на Одеській товарній біржі, зареєстрований в Одеському МБТІ від 19.10.1999 року за реєстровим номером 223 у реєстровій книзі 331 пр.на стор. 144 дійсним; Визнати право власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. На адресу Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса надійшла заява від [PERSON] про прийняття спадщини після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , до складу якої ввійшла квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 02 травня 2024 року за №1105с/02-14 на адресу [PERSON] направлена відповідь державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса А.М. Ворсуляк про заведення спадкової справи №189с/2024 та відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії стало укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року на Одеській товарній біржі, з порушенням Закону України «Про товарну біржу» №1956-X11 (в редакції станом на 16.02.1993 року). Згідно умов Договору купівлі продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року одними із сторін були особи, які не досягли повноліття, а отже не могли мати за законом статусу «члена біржі». Крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року нотаріально не посвідчено. На підставі вказаної постанови нотаріуса, позивач позбавлена можливості отримати у спадок квартиру після смерті чоловіка, договір купівлі-продажу якої укладено з порушенням діючого на той час законодавства, а саме Закону України «Про товарну біржу». Тому позивач вимушена звернутись до суду із заявою про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності. Учасники справи та їх представники у відкрите судове засідання не з`явились. [PERSON] та її представник про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник [PERSON] подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив судове засідання провести у відсутність позивача та її представника. [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавав. [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, згідно ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив не подавала. Представник Одеської міської ради про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та відповідачами не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, на адресу Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса надійшла заява від [PERSON] про прийняття спадщини після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , до складу якої ввійшла квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що вказана квартира нележала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року, укладеного на Одеській товарній біржі, зареєстрованого в Одеському МБТІ від 19.10.1999 року за реєстровим номером 223 у реєстровій книзі 331 пр.на стор. 144. 02 травня 2024 року за №1105с/02-14 на адресу [PERSON] направлена відповідь державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса А.М. Ворсуляк про заведення спадкової справи №189с/2024 та відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії стало укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року на Одеській товарній біржі, з порушенням Закону України «Про товарну біржу» №1956-X11 (в редакції станом на 16.02.1993 року). Згідно умов Договору купівлі продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року одними із сторін були особи, які не досягли повноліття, а отже не могли мати за законом статусу «члена біржі». Договір купівлі продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року було укладено членами Одеської товарної біржи із статусом «Н» [PERSON] , [PERSON] , діючого від себе особисто і від імені та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] , [PERSON] , діючої від себе особисто і від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] продавці, і [PERSON] який був членом Одеської товарної біржи із статусом «Н» покупець. Договір купівлі продажу нерухомого майна №25702 від 30 вересня 1999 року нотаріально не посвідчено. Відповідно до відповіді з Департаменту надання адміністративних послуг ОМР, вбачається, що згідно з відомостями Департаменту [PERSON] , [INFO] помер. Статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що діяльність товарної біржі здійснюється відповідно до цього Закону та чинного законодавства України, статуту біржі, правил біржової торгівлі та біржового арбітражу. Згідно ст. 15 «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Біржові операції дозволяється здійснювати лише членам біржі або брокерам, обов`язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють. Членами біржи можуть бути виключно особи з повною дієздатністю та правоздатністю. Тобто, неповнолітня особа не може бути членом біржи. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна станом на 1999 рік, тобто на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору купівлі продажу між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до останнього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку, було ним зареєстровано. Враховуючи викладене,\~із врахувань\~відсутності порушень\~діючого законодавства\~під час\~укладення договору\~купівлі-продажу\~та його\~виконання,\~принципу неприпустимості\~позбавлення права\~власності,\~презумпції законності\~правочинів суд\~вважає,\~що договір\~купівлі продажу\~нерухомого майна\~№25702\~від 30\~вересня 1999\~рокуна\~момент розгляду\~справи є дійсним. Задовольняючи позов в частині визнання за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, суд керується наступним. Відповідно до\~ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст. 1217 Цивільного кодексу України\~спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За правилами ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 1270 Цивільного кодексу України). Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Статтею ЦК України\~встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] як дружина [PERSON] є спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст. ст.\~1296, 1297\~ЦК України \~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування»\~за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його право власності. При таких обставинах суд вважає позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому їх необхідно задовольнити.

Outcome: approved