Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, просить стягнути з відповідача на його користь: 1) заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 408,17 грн.; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 73 772,16 грн. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] з 16.10.2020 р. працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації транспортних засобів Служби транспорту та надання послуг Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр». За весь час роботи, зі сторони роботодавця скарг чи зауважень до виконаної роботи не було, дисциплінарні стягнення до позивача не застосовувались. Починаючи з січня 2021 р., по неналежних від позивача підстав, відповідач почав порушувати порядок та строки виплати ( в тому числі і іншим працівникам) заробітної плати, у зв`язку з чим почала накопичуватися заборгованість по виплаті заробітної плати. 31.05.2021 р., згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України позивача було звільнено з займаної посади за угодою сторін, відповідно до наказу № 126-п від 28 травня 2021 року. В день звільнення позивачу було видано трудову книжку. Незважаючи на застосоване до позивача звільнення та видачу трудової книжки, передбачений розрахунок та виплату заробітної плати відповідач під час звільнення не здійснив. У відповідності до виданої відповідачем довідки про доходи, загальна сума заборгованості по нарахованій але не виплаченої заробітної плати, з урахування нарахованих 15 календарних днів невикористаної відпустки (згідно наказу № 126-п від 28 травня 2021 року) складає 33 408,17 грн., з яких: 6 967,17 грн за березень 2021 року; 9 656,60 грн за квітень 2021 року; 16 784,40 грн за травень 2021 року (з урахуванням компенсації за невикористану відпустку). Середньомісячний дохід за період згідно наданої довідки складає 10 459,06 грн. Вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої позивачу. Позивачу заробітної плати є безспірною, що підтверджується виданою відповідачем довідкою. З метою захисту на відновлення порушених прав позивача, останній вважає за доцільне стягнути з відповідача окрім основаної заборгованості по заробітній платі нарахований середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995р., Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата за час весь вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Крім того, положеннями р. III Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не підлягають урахуванню відпускні та лікарняні. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне - число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100). Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку: березень 2021 - 22 робочих дня, нарахований заробіток - 6 967,17 грн.; квітень 2021 - 22 робочих дня, нарахований заробіток - 12 354,05 грн.; 22 + 22 = 44 робочих дня за період; 6 967,17 + 12 354,05 = 19 321,22 грн. загальний розмір заробітної плати за період; 19 321,22 + 44 = 439,12 грн. середньоденна заробітна плата за один день. Розрахунок робочих днів за час затримки: з 01 червня 2021 по 31 січня 2022 року: червень 21-20; липень 21 - 22; серпень 21 - 21; вересень 21 - 22; жовтень 21 - 20; листопад 21 - 22; грудень 21 - 22; січень 22-19, загалом за період 168 робочих днів. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку: 168 х 439,12 = 73 772,16 грн. Таким чином, вбачається, що відповідачем було порушено законом охоронювані права та інтереси позивача, у зв`язку з чим вони підлягають судовому захисту та відновленню, шляхом примусового стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати з додатково нарахованим середнім заробітком за весь час затримки в розрахунку. Крім того, ухвалою від 08 лютого 2022 року Подільського районного суду м. Києва по справі за № 758/1755/22, [PERSON] було відмовлено в видачі наказу по формальним підставам. Провадження у справі відкрито ухвалою 11.04.2022 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача - адвокатом Михайлюк К.О. подано відзив на позовну заяву, в якому ДП «Сервісно-видавничий центр» просить задовольнити частково , а саме стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 29 071,50 грн, посилаючись на таке. Позивача 31 травня 2021 року, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України було звільнено з займаної посади за угодою сторін, відповідно до наказу № 126-п від 28 травня 2021 року. В день звільнення йому було видано трудову книжку та довідку про доходи. Остаточний розрахунок відповідач з позивачем не провів в зв`язку з скрутним фінансовим становищем. Позивач в свої позовних вимогах просить стягнути заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітної плати в сумі 33 408,17 грн, з яких: 6 967,17 грн. за березень 2021 р.; 9 656,60 грн. за квітень 2021 р.; 16 784,40 грн. за травень 2021 р. Вказана сума заборгованості по заробітній платі не відповідає дійсності, позивачем взято суми нарахованого доходу, без вирахування ППО, ПДФО та військового збору, не враховано частково виплачену заробітну плату та не правильно зазначено період заборгованості. Відповідно до виданої відповідачем довідки про доходи №36 від 17.01.2022 року заборгованість по заробітній платі складає 29 071,50 грн. Отже, до стягнення підлягає нарахованої, але не виплаченої заробітної плати 29 071,50 грн., з яких: лютий 2021 - 3 021,62 грн, березень 2021 - 5 538,90 грн, квітень 2022 - 7 167,38 грн, травень 2021 - 13 343,60 грн. В заяві позивач зазначив, що його 31 травня 2021 року, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України було звільнено з займаної посади за угодою сторін, відповідно до наказу № 126-п від 28 травня 2021 року та в цей же день видано трудову книжку та довідку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Як вбачається з матеріалів справи Позивач був звільнений 31 травня 2021 року. Отже, право звернення до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у нього виникло з 01 червня 2021 року по 01 вересня 2021 року. З позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки позивач звернувся через дев`ять місяць з моменту з моменту виникнення права на стягнення, отже за межами позовної давності. Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 02.01.2023 р. призначено проводити розгляд справи з викликом сторін. В червні 2025 р. представником відповідача - Ковпатюк Л. подано письмові пояснення, в яких сторона відповідача просить частково задовільнити позовні вимоги та стягнути на користь позивача заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 29 071,50 грн. Мотивуючи тим, що станом на липень 2021р. позивачу фактично виплачено кошти в сумі 137 516,02 грн, у тому числі у червні 2021р. 2697,45 грн. лікарняних та у липні 2021р. 3500,00 грн. заробітної плати, невиплачена сума становить 29071,50 грн. Відповідач заперечує проти розрахунку середньоденного розрахунку заробітної плати в сумі 439,12 грн. за один день, оскільки позивачем помилково були враховані суми лікарняних нарахувань. Середньоденна заробітна плата становить 340.63 грн. Крім того, відповідач у грудні 2023р. та у грудні 2024 р. надсилав позивачу листи - запрошення прибути на підприємство для звірки розрахунків та повідомити дані банківської платіжної картки для перерахування заробітної плати. Однак, до даного часу позивач на підприємство не прибував, відповіді не надавав. Лист вих.№556 від 09.12.2024 повернутий Укрпоштою не врученим через закінчення терміну зберігання. 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». За статтею 1 вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Враховуючи наміри відповідача виконати зобов`язання із сплати заробітку та воєнний стан відповідач просить суд зменшити розмір відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці до суми фактичної заборгованості по заробітній платі, виходячи з наступного. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц в якій зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, враховуючи співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати (29071,50 грн.) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період (73772,16 грн.), який значно перевищує розмір заборгованості, існування режиму воєнного стану під час судового розгляду справи, а також дії роботодавця у спірних правовідносинах щодо їх добровільного врегулювання, просимо зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із 73772,16 грн. до 29071,50 грн., що відповідає розміру несвоєчасно виплаченої позивачу заробітної плати та буде розумною і справедливою мірою відповідальності відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача в судовому засіданні просила задовольнити позов частково, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам; після оголошення перерви в судове засідання, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомлено, в зв`язку з чим суд закінчив розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що позивач з 16.10.2020 р. працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації транспортних засобів Служби транспорту та надання послуг Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 16.10.2020 р. Відповідно до наказу № 126-п від 28 травня 2021 року 31.05.2021 р., згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України позивача було звільнено з займаної посади за угодою сторін, в день звільнення позивачу було видано трудову книжку. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст.116 КЗпП України строки. Як вбачається з довідки про доходи №36 від 17.01.2022 р. загальна сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати, з урахування нарахованих 15 календарних днів невикористаної відпустки (згідно наказу № 126-п від 28 травня 2021 року) складає 29 071,50 грн, з яких: - лютий 2021 - 3 021,62 грн, - березень 2021 - 5 538,90 грн, - квітень 2021 - 7 167,38 грн, - травень 2021 - 13 343,60 грн. Середньомісячний дохід за період згідно наданої довідки складає 10 459,06 грн. Згідно повідомлення про нараховані суми, належні працівникові до виплати № 73 від 02.11.2022 р. [PERSON] належить до виплати в розмірі 29 071,50 грн. із вирахуванням ППО, ПДФО та військового збору. Таким чином, ДП «Сервісно-видавничий центр» має сплатити [PERSON] заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 29 071,50 грн, з врахування сум утриманих податків, зборів та обов`язкових платежів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 08.02.2022 р. відмовлено [PERSON] у видачі судового наказу про стягнення з державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дані обставини підтверджуються вищевказаними письмовими доказами та визнаються обома сторонами справи. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Перевіряючи твердження позивача та заперечення відповідача, суд виходить з такого. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються КЗпП України. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України, яка регулює питання відповідальності работодавця за затримку розрахунку при звільненні працівника, визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч.1); при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2). Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2021 року, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України було звільнено з займаної посади за угодою сторін, відповідно до наказу № 126-п від 28 травня 2021 року та в цей же день видано трудову книжку та довідку. Оскільки ДП «Сервісно-видавничий центр» не здійснило повний розрахунок з позивачкою у день звільнення, [PERSON] має також право на стягнення із ДП «Сервісно-видавничий центр» середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні відповідно до положень ч.2 ст. 117 КЗпП України. Встановлені ст. 117 КЗпП України заходи визначаються як один із видів відповідальності власника (підприємства) перед працівником, підставою такої відповідальності відповідно до зазначеної норми є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Вказана норма застосовується в тому випадку, коли працівника звільнено з роботи, проте, не проведено повного розрахунку, працівник не перебуває у трудових відносинах з підприємством. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. З урахуванням конкретних обставин справи та критеріїв, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Загальна сума заборгованості ДП «Сервісно-видавничий центр» перед позивачем становить 29 071,50 грн, [PERSON] пропрацював у ДП «Сервісно-видавничий центр» з 16.10.2020 р. по 31.05.2021 р. та був звільнений із займаної посади відповідно до наказу ТОВ ДП «Сервісно-видавничий центр» № 126-п від 28.05.2021 року. З позовом до суду про стягнення невиплаченої суми [PERSON] звернувся лише 23 лютого 2022 року, тобто більше ніж 8 місяців. 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». За статтею 1 вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц в якій зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, враховуючи співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати в розмірі 29071,50 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період в розмірі 73772,16 грн, який значно перевищує розмір заборгованості, існування режиму воєнного стану під час судового розгляду справи, а також дії роботодавця у спірних правовідносинах щодо їх добровільного врегулювання, розумною і справедливою мірою, що відповідає розміру несвоєчасно виплаченої позивачу заробітної плати це середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 43 260,01 грн., згідно розрахунку, наданому представником відповідача до пояснень відповідача від 18.06.2025 р., за шість місяців, виходячи з розміру зарплати, що передували звільненню позивача (червень-листопад 2021 р.). Таким чином, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню із ДП «Сервісно-видавничий центр» на користь [PERSON] на підставі ст. 117 КЗпП України має бути визначений в розмірі 43 260,01 грн. Крім того, заперечуючи частково проти позову, ДП «Сервісно-видавничий центр» посилалося на пропуск позивачем строку звернення до суду із даними вимогами. Але такі доводи відповідача не ґрунтуються на нормах КЗпП України. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19, на вимоги працівників про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. ДП «Сервісно-видавничий центр» не здійснило повного розрахунку із позивачем, який заявив до суду вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку одночасно з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі. А тому у суду відсутні підстави для висновку, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду із даним позовом. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в 1 статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі N 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237- 1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-301rc18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону N 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі N 711/4010/13-ц (провадження N 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі N 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі N 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі N 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі N 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі N 202/4914/16-ц. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. У постанові від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19 (провадження № 61-7911св20) Верховний Суд зазначив, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,4 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 47, 116, 117, 231, 233 КЗпП України,

Outcome: partial