Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Авдєєнко В.В. звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , з участю третьої особи [PERSON] а також служби у справах дітей Управляння сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.04.2024 квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.Є. за реєстром №327. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що 22 березня 2024 року між відповідачами у справі було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Про вказані обставини стало відомо з листа адвоката Вароди П.Б. від 09.04.24, в якому заявлена вимога про звільнення вказаної квартири зокрема до позивача та третьої особи. Вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки він порушує права та охоронювані законодавством інтереси позивача виходячи з настпуного. Згідно з п. 10 оспорюваного договору зазначено, що станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти не мають права користування вищевказаною квартирою. Крім того, у п. 11 договору обумовлено, що на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб. Разом з тим, вказані відомості у договорі не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.02.22 по справі №607/11584/21. Так, згідно з резолютивної частини вказаного рішення малолітнім [PERSON] та [PERSON] виділено в користування кімнату площею 18,6 кв.м. (приміщення №5), а допоміжні приміщення: кухню (приміщення №4), ванну кімнату (приміщення №2), вбиральню (приміщення №3), балкон (приміщення № 1) залишено в спільному користуванні з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, судом було закріплено право позивача і третьої особи на користування квартирою [ADDRESS] . Зазначене рішення було чинним як станом на час укладення спірного договору, так і станом на час подання позову. У відповідності до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Таким чином, вказала сторона позивача, для вчинення спірного договору відповідачем необхідно було попередньо одержати дозвіл органів опіки та піклування, оскільки позивач і третя особа мають встановлене судовим рішенням право на користування житлом, яке було відчужене за спірним правочином. В силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, на думку позивача, спірний договір слід визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, як такий, що було укладено всупереч вимог ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", внаслідок чого відбулось порушення немайнових прав позивача. Із вказаних підстав позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.03.24 квартири [ADDRESS] , посвідчений правтним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. за реєстром №327. Судові витрати по справі покласти на відповідачів. Представник відповідача [PERSON] адвокат Варода П.Б. подав відзив на позовну заву в кому вказав, що [PERSON] не визнає пред`явлені до нього позовні вимоги з наступних підстав. Обґрунтовуючи заявлені позивні вимоги малолітній [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В.В. покликається на те, що відчуження його дідом [PERSON] квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 22 березня 2024 року є незаконним, так як це суперечить ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та призводить до обмеження його прав і охоронюваних законом інтересів як малолітньої дитини на житло, тому, на його думку, оспорюваний правочин є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Утім, вказав представник відповідача, такі доводи позивача є необґрунтованими з огляду на наступне. 22 березня 2024 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (надалі по тексту - спірна квартира) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №327. Державна реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] здійснена 22 березня 2024 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 371030029 від 22 березня 2024 року. Відповідно до пункту 10 договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2024 року продавець ставить до відома покупця, а покупцю відомо, що в квартирі [ADDRESS] , станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири, малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою. На час придбання [PERSON] спірної квартири у власність, в ній не було зареєстрованих осіб, що підтверджується листом Управління державної реєстрації Відділу реєстрації проживання особи Тернопільської міської ради від 02 квітня 2024 року №684/28-03. Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №695/2714/15-ц (провадження №61-29000св18) та від 08 червня 2021 року в справі №607/8145/18 (провадження № 61-6249св20). Відтак, малолітній [PERSON] не був членом сім`ї [PERSON] в розумінні вимог статті 156 ЖК України на час для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири. Оскільки продавець квартири [PERSON] є дідом, а не батьком малолітнього [PERSON] , то для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири згоди органу опіки і піклування не вимагалося. Отже, вказав представник відповідача, з огляду на вищевикладені обставини, беручи до уваги норми матеріального права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, в задоволенні позовних вимог малолітнього [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Представником позивача адвокатом Авдєєнком В.В. подано відповідь на відзив в які зазначено, що сторона позивача вказала, що ознайомившись із відзивом на позовну заяву [PERSON] , вважає його доводи безпідставними, виходячи з наведених нижче міркувань. Як видно з відзиву, як на підставу своїх вимог відповідач посилається на ту обставину, що станом на час укладення спірного правочину будь-яких неповнолітніх дітей не було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] , а згідно з п. 10 спірного правочину неповнолітні не мають права на користування вказаною квартирою. Разом з тим, у відповідності до ст. 1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" дія закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом. Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Позивач набув право користування спірною квартирою з дозволу її власника відповідача [PERSON] . Це право також було підтверджене судовим рішенням. Вказані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.02.22 по справі №607/11584/21. За своїм змістом це право користування квартирою є сервітутом. У відповідності до ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Таким чином, право користування вказаною квартирою, встановлене рішення суду, зберігає для позивача свою чинність і станом на час розгляду справи. Отже, відсутність реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі станом на час укладення оспореного правочину не впливало на виникнення чи припинення права позивача на користування вказаною квартирою, у зв`язку з чим посилання відповідача на вказану обставину немає жодного правового значення. Як видно з відзиву, як на підставу своїх вимог відповідач посилається на ту обставину, що за вимогами ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження власником житла, право користування яким мають діти, вимагається лише у разі, коли власником такого житла є батьки відповідних дітей, що випливає з аналізу положень ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 177 СК України, а також підтверджено правовстановлюючою практикою Верховного Суду у постановах від 19.06.19 по справі №695/2714/15 та від 08.06.21 по справі № 607/8145/18. Разом з тим, така думка відповідача і Верхового Суду, наведена у вказаних постановах, є хибною і зумовлена неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, згідно з преамбулою Закон України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" визначає загальні засади соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, забезпечує правове регулювання відносин у суспільстві, які спрямовані на реалізацію бездомними особами і безпритульними дітьми прав і свобод, передбачених Конституцією та законодавством України, створює умови для діяльності громадських та благодійних організацій, що працюють у сфері соціального захисту населення. Отже, вказаний закон не регулює сімейні чи цивільні правовідносини між батьками та їх дітьми або між членами сімї, у тому числі щодо порядку реалізації членами сімї своїх прав власності на майно. У ст. 12 Закону не міститься жодних застережень щодо порядку поведінки батьків або членів родини по відношенню до свого майна, право на користування яким мають діти. Натомість ч. 2 ст. 12 вказує, що зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Тлумачення поняття "будь-яких правочинів" прямо вказує, що норма статті не обмежується колом осіб, які такі правочини укладають, або різновидами правочинів, що укладаються. Головне, що при укладенні будь-яких правочинів будь якими особами не порушувались права та інтереси дітей на житло. В свою чергу, ч. 4 ст. 12 вказаного Закону визначає, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна (тут закон окремо не виділяє житло), право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. З наведеного випливає, що попередній дозвіл органу опіки та піклування вимагається для здійснення правочину, який укладається будь-якою особою щодо будь-якого нерухомого майна, право власності чи користування на яке має дитина. В свою чергу, положення ст. 177 СК України визначає засади управління майном дитини, а не майном, право користування яким має дитина, а СК України регулює зокрема зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Крім того, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" зазначає, що батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені ч. 2 ст. 177 СК України, тобто вказана норма додатково визначає порядок поведінки певного кола осіб щодо майна, право власності, а не право користування на яке має дитина. Таким чином, положення ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" на відміну від ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитнства" регулюють різні правовідносини - останні стосуються поведінки батьків та осіб, що їх замінюють, і повязані з будь-яким майном, право власності на яке належить дитині, в той час як перший стосується поведінки будь-яких осіб щодо лише нерухомого майна, як право власності, так і право користування на яке має дитина. З огляду на вказані застереження, безпідставно звужувати дію норми ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" до взаємовідносин між батьками та їх дітьми, посилаючись при цьому на норми ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства". Таким чином, при вирішенні спору суду слід відійти від безпідставної правовстановлюючої практики Верховного Суду щодо тлумачення норм ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", наведеної у постановах Верховного Суду від 19.06.19 по справі №695/2714/15 та від 08.06.21 по справі № 607/8145/18, оскільки вона є хибною, не містить обгрунтованого аналізу відповідних норм ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" в контексті правовідносин, які регулює вказаний Закон, а також мети його прийняття. У рішенні Конституційного Суду України від 16.10.08 №24-рп/2008 вказано, що право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним. Його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41 Конституції України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян (п. 4 мотивувальної частини). У рішенні від 15.06.22 №4-р(ІІ)/2022 Конституційний Суд України вказав, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства (п. 5.1 мотивувальної частини). В свою чергу, у рішенні від 28.04.21 №2-р(ІІ)/2021 Конституційний Суд України зазначив, що здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними (п. 5.3 мотивувальної частини). Таким чином, право власності не є абсолютним і може бути обмежене законом, що має легитимну мету, і таке втручання держави у право власності має бути пропорційним та спрямованим на досягнення розумного співвідношення між інтересами власника та суспільства. Саме з метою протидії зростання числа осіб, що є бездомними та безпритульними, було ухвалено Закон України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", саме з цією метою держава зробила застереження щодо необхідності попереднього одержання згоди органу опіки та піклування на вчинення будь-яких правочинів будь-якими особами щодо майна, право на користування яким мають діти, щоб при вчинення таких правочинів не були у будь-який спосіб обмежені права дітей на користування таким майном. Порушення відповідачами цього застереження, встановленого законом, зумовило позов відповідача [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про їх виселення, що розглядається Тернопільським міськрайонним судом у справі №607/11193/24. Таким чином, недотримання відповідачами вимог ч. 4 ст. 12 вказаного Закону перед укладенням спірного правочину, призвело до порушення прав та охоронюваних законодавством інтересів позивача. Представником позивача подано додаткові пояснення у справі в яких зазначено, що позовні вимоги обгрунтовані порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України внаслідок недотриманням положень ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" при укладенні оспореного правочину, оскільки останній було вчинено без одержання дозволу органу опіки та піклування. Так, ч. 4 ст. 12 зазначеного Закону обумовлено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За приписами ч. 1 ст. 15 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать, зокрема, особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Станом на час укладення спірного договору позивач і третя особа на стороні позивача з правом самостійних вимог постійно проживали у квартирі [ADDRESS] , де постійно проживають і сьогодні. Вказана квартира на на час укладення спірного договору належала на праві власності діду позивача і третьої особи на стороні позивача з правом самостійних вимог - [PERSON] . При цьому, ні позивач, ні третя особа на стороні позивача з правом самостійних вимог не мали і не мають сьогодні власного житла. Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 15 зазначеного Закону позивач і третя особа на стороні позивача з правом самостійних вимог належали і належать до групи ризику щодо втрати права користування житлом. Згідно з ч. 3 ст. 15 вказаного Закону з метою запобігання бездомності осіб із груп ризику місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування забезпечують виконання законодавства щодо збереження та захисту житлових та майнових прав дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб з їх числа, мешканців гуртожитків. У відповідності до ч. 3 ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Таким чином, положення ч. 3 ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" поширюється на осіб, визначених у ч. 1 ст. 15 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей". Отже, норма ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" щодо необхідності одержання дозволу органу опіки та піклування для відчудження житла, право на користування яким має дитина, стосується зокрема визначеного ч. 1 ст. 15 вказаного Закону випадку - коли дитина належить до групи ризику, адже в цьому разі до такої дитини повинні застосовуватись вимоги законодавства щодо збереження та захисту житлових та майнових прав дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб з їх числа, мешканців гуртожитків (ч. 3 ст. 15 Закону). З огляду на ці обставини сторона позивача вважає неприпустимим застосування при розгляді справи висновку щодо порядку застосування ч. 4 ст. 12 Закону, наведеного у постановах Верховного Суду від 19.06.19 по справі №695/2714/15 та від 08.06.21 по справі №607/8145/18, оскільки такий висновок не грунтується на приписах ч. 3 ст. 15 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" та ч. 3 ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування". Відповідачем [PERSON] подано письмові пояснення в яких останній вказав наступне. Щодо посилання Позивача на ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» просить врахувати наступне. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги малолітній [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В.В., посилається на те, що відчуження ним квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 22 березня 2024 року є незаконним, так як це суперечить ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та призводить до обмеження його прав і охоронюваних законом інтересів, як малолітньої дитини на житло, тому, на його думку, оспорюваний правочин є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Однак, такі доводи позивача є необґрунтованими з огляду на наступне. Системний аналіз статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №695/2714/15-ц (провадження №61-29000св18) та від 08 червня 2021 року в справі №607/8145/18 (провадження № 61-6249св20). Відтак малолітній [PERSON] не був членом сім`ї [PERSON] в розумінні вимог статті 156 ЖК України на час для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири. Оскільки [PERSON] є дідом, а не батьком малолітнього [PERSON] , а тому для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири згоди органу опіки і піклування не вимагалося. Крім того, звертає увагу суду на те, що в рішенні Тернопільського міськрайонного суду №607/11584/21 від 08.02.2022 року суд наголосив, що [PERSON] та малолітні [PERSON] та [PERSON] не є співвласниками спірного житла, а відтак не можуть претендувати на захист сервітутного права користуватися житлом, такі ж висновки зробив Тернопільський апеляційний суд та Верховний суд України. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18, зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Звертає увагу суду на те, що під час розгляду справи № 751/1049/16- ц Верховний Суд зауважив, що заборона вчинення правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування стосується лише батьків неповнолітньої дитини, а тому визнав помилковим висновок суду першої інстанції, що відповідач (двоюрідна баба дитини), як особа, що мала намір відчужити квартиру, якою користувалася малолітня дитина, зобов`язана була отримати дозвіл органу опіки та піклування на її відчуження (постанова від 15.08.2019). Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Вказана правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №695/2714/15-ц (провадження №61- 29000св18) та від 08 червня 2021 року в справі №607/8145/18 (провадження № 61- 6249св20). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. За нормами статей 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Отже, зазначена вище заборона вчинення правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування стосується лише батьків неповнолітньої дитини. Відповідач наголошує на тому, що на нього не поширюється обов`язок отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна, оскільки він не є батьком [PERSON] та [PERSON] . Отже, зазначена Позивачем заборона вчинення правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування стосується лише батьків неповнолітньої дитини, а відтак відсутні підстави для задоволення позовної заяви [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Авдєєнко В.В. позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів та третьої особи адвокат Варода П.Б. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Законний представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник служби у справах дітей Управляння сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судовому засіданні вказав що згідно положень чинного законодавства України служба у справах дітей не мала надавати попередньої згоди на укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу належної [PERSON] квартири, оскільки продавець квартири не є батьком неповнолітніх дітей, які не були зареєстровані у вказаній квартирі. При вирішенні спору покладається на думку суду. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились з невідомих на те суду причин, про день та час розгляду с прави повідомлялись у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи із наступного. За результатами розгляду справи судом встановлено наступні обставини справи. 22 березня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Іваненко О.С. Згідно п.1 вказаного Договору [PERSON] продав, а [PERSON] купив належну [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] . У пп. 6, 7 Договору зазначено, право власності у покупця на квартиру виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідності до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На продаж нерухомого майна, що є предметом цього договору, отримана згода дружин продавця - [PERSON] , посвідчена нотаріально. Згідно п. 10 Договору - Продавець ставить до відома Покупця, а покупцю відомо, що в квартирі [ADDRESS] станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири, малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав який сформований станом на 22.03.2024 квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Згідно листа Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради від 02.04.2024 №684/28-03 за період 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період роботи з 04.04.2016 до 27.03.2024 за адресом: [ADDRESS] інформація щодо зареєстрованих осіб відсутня. Згідно інформаційної довідки від 04.03.2025 [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2025. Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2022, яке ухвалено в цивільній справі №607/11584/21, позов [PERSON] до [PERSON] , в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , треті особи Управління сім`ї, молодіжної політики і захисту дітей Тернопільської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою - задоволено та встановлено наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : - малолітнім [PERSON] , [PERSON] виділено в користування кімнату площею 18, 6 кв.м. (приміщення №5) - [PERSON] виділено в користування кімнату площею 13, 0 кв.м. (приміщення №6). - допоміжні приміщення: кухню (приміщення №4), ванну кімнату (приміщення №2), вбиральню (приміщення №3), балкон (приміщення № 1) залишено в спільному користуванні. Постановою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 07.01.2025, скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.09.2024 в цивільній справі 607/11193/24, яким усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Тернопільським апеляційним судом у вказаній справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення - відмовлено. Таким чином, за результатами розгляду даної справи по суті судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи власником квартири [ADDRESS] , в якій позивач [PERSON] , як малолітня особа, має право на користування однією із кімнат у вказаній квартирі та приміщеннями загального користування, відчужив вказану квартиру без попереднього одержання дозволу органу опіки та піклування. Отже, спір між сторонами у справі виник в зв`язку із тим, що позивач [PERSON] , як малолітня особа, яка має право користування житловою кімнатою та приміщеннями загального користування в квартирі [ADDRESS] , згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2022, вважає, що відповідач [PERSON] не мав права укладати без дозволу органу опіки та піклування договір купівлі-продажу належної йому на праві приватної власності вказаної квартири, оскільки таке відчуження відбулось всупереч положенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та порушує право позивача на проживання у зазначеній квартирі. Вирішуючи спір по суті суд виходить із наступних положень чинного законодавства України. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Верховний Суд в постанові від 24.09.2024, яка прийнята в цивільній справі №534/552/20 висловив наступну правову позицію. За змістом cтатті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61- 29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Наведені висновки Верховного Суду є усталеними та релевантними фактичним обставинам, які є предметом розгляду у даній справ. Отже, при вирішенні даного спору по суті, суд виходить із встановлених обставин справи, положень наведеного чинного законодавства України, правових позицій Верховного Суду та вважає, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, оскільки нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язку відповідача [PERSON] , як власника квартири, який мав намір відчужити належному йому квартиру, не будучи батьком неповнолітніх дітей, попередньо одержувати дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, зважаючи на те, що позивач [PERSON] має право на користування однією із кімнат та допоміжними приміщеннями у квартирі яка відчужується. Таким чином, суд вважає, що укладення спірного договору відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому відсутні законні підстави для визнання його недійсним. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зважаючи на те, у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, а тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на позивача. Згідно Договору про надання професійної правничої допомоги від 28.05.2025 [PERSON] доручив адвокату Вароді П.Б. представляти його інтереси у даній справі. У п. 3.1 вказаного Договору передбачено, що за професійну правничу допомогу [PERSON] сплачує адвокату Вароді П.Б. гонорар в фіксованому розмірі 20000 гривень. Згідно із долученої до матеріалів справи квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 34 від 30.05.2024 Підперигора М.І. сплатив на рахунок адвоката Вароди П.Б. 20000 гривень як оплату згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 28.05.2024. За таких обставин, зважаючи на те, що витрати у справі покладаються на сторону позивача, а тому із позивача [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути 20000 гривень сплачених в якості оплати витрат на професійну правничу допомогу. Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу сторона позивач не заявляла.

Outcome: dismissed