Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості транспортних засобів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] з 08.08.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, зареєстрованим виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що зроблений актовий запис № 15 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у них народився син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2190. За час перебування у шлюбі, 22.02.2018 року Позивачем та Відповідачем разом за спільні кошти було придбано транспортні засоби AUDI A3, 2016 року випуску та LEXUS ES 250, 2019 року випуску. Вказані транспортні засоби були зареєстровано на ім`я Відповідача. На підставі ст. 60 СК України, автомобілі AUDI A3, 2016 року випуску та LEXUS ES 250, 2019 року випуску вважаються спільним сумісним майном подружжя. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.06.2022 р. шлюб між ними було розірвано. Проте, з листа Територіального сервісного центру МВС № 3246 від 07 червня 2023 року №31/10-3246-717, Позивач дізналась, що автомобіль AUDI A3, 2016 року випуску, який було 22.02.2018 року зареєстровано за [PERSON] , [INFO] перереєстровано на іншого власника. Також, автомобіль LEXUS ES 250, 2019 року випуску, який було 22.02.2018 року зареєстровано за [PERSON] , [INFO] перереєстровано на іншого власника (копія відповіді на адвокатський запит додається). Відповідач скориставшись тим, що автомобіль було зареєстровано на його ім`я, без згоди Позивача продав автомобіль, а грошові кошти привласнив на свою користь, половину вартості автомобіля на час подання позовної заяви до суду не компенсував та компенсувати не збирається, про що повідомив усно, адже вважає, що вищевказані автомобілі є його особистою приватною власністю, до якої Позивач відношення не має. Відтак, Відповідач порушив право Позивача, як співвласника майна, оскільки [PERSON] , всупереч вимог законодавства, після припинення ними шлюбних відносин, без згоди Позивача здійснив відчуження набутого у шлюбі майна - вищевказаних автомобілів AUDI A3, 2016 року випуску та LEXUS ES 250, 2019 року випуску та грошові кошти використав на власний розсуд не в інтересах сім`ї. Враховуючи наведене, позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.11.2023 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.05.2024 року витребувано у Територіального сервісного центру №3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області (08131, Київська обл., Бучанський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Льва Толстого, 2) наступну інформацію та належним чином завірені копії документів: - Які транспортні засоби (зазначити: марка, модель, рік випуску, колір, ідентифікаційний номер VIN) належали (належать) громадянці [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) в період з 08.08.2008 року по 20.01.2024 року? - На підставі яких документів (правочинів) здійснювалась реєстрація транспортних засобів за громадянкою [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) в період з 08.08.2008 року по 20.01.2024 року, якщо така реєстрація відбувалась в зазначений період? - На підставі яких документів (правочинів) здійснювалось зняття з реєстрації транспортних засобів, що належали громадянці [PERSON] (РНОКПП: з 08.08.2008 року по 20.01.2024 року, якщо таке зняття з реєстрації відбувалось в зазначений період? Ухвалою суду від 22.10.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 01.04.2025 року до суду від Територіального сервісного центру №3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях надійшла інформація стосовного транспортних засобів, що зареєстровані за гр. [PERSON] в період з 08.08.2008 року по 20.01.2024 рік, у зв`язку з чим клопотання представника відповідача [PERSON] про повернення до підготовчого провадження, у зв`язку з неотриманням судом витребуваних ухвалою суду від 09.05.2025 року доказів, не підлягає до задоволення судом. Посилання представника відповідача на те, що незабезпечення виконання ухвали суду від 09.05.2025 року про витребування доказів фактично позбавить сторону відповідача на справедливий суд, оскільки обмежує право відповідача на подачу обгрунтованого відзиву на подачу обгрунтованого відзиву на позовну заяву та на подачу обгрунтованого належними та допустимими доказами зустрічного позову оцінюються судом критично, оскільки право на подачу відзиву на позов та зустрічного позову у відповідача виникає з моменту вручення ухвали про відкриття провадження у справі та отримання позову, що не було реалізовано стороною відповідача. 17.04.2025 року відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача адвокат Філін Е.В. у судове засідання 17.04.2025 року не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача, заперечив проти повернення до підготовчого засідання, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Оскільки, згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до частини 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до частини 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12,81,82 ЦПК Українистверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно дост. 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зістаттею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2ст. 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК Українивстановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст. 60 СК України. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] з 08.08.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, зареєстрованим виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що зроблений актовий запис № 15 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у них народився син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2190. За час перебування у шлюбі, 22.02.2018 року Позивачем та Відповідачем разом за спільні кошти було придбано транспортні засоби AUDI A3, 2016 року випуску та LEXUS ES 250, 2019 року випуску. Вказані транспортні засоби були зареєстровано на ім`я Відповідача. На підставі ст. 60 СК України, автомобілі AUDI A3, 2016 року випуску та LEXUS ES 250, 2019 року випуску вважаються спільним сумісним майном подружжя. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.06.2022 р. шлюб між ними було розірвано. Проте, з листа Територіального сервісного центру МВС № 3246 від 07 червня 2023 року №31/10-3246-717, Позивач дізналась, що автомобіль AUDI A3, 2016 року випуску, який було 22.02.2018 року зареєстровано за [PERSON] , [INFO] перереєстровано на іншого власника. Також, автомобіль LEXUS ES 250, 2019 року випуску, який було 22.02.2018 року зареєстровано за [PERSON] , [INFO] перереєстровано на іншого власника (копія відповіді на адвокатський запит додається). Відповідач скориставшись тим, що автомобіль було зареєстровано на його ім`я, без згоди Позивача продав автомобіль, а грошові кошти привласнив на свою користь, половину вартості автомобіля на час подання позовної заяви до суду не компенсував та компенсувати не збирається, про що повідомив усно, адже вважає, що вищевказані автомобілі є його особистою приватною власністю, до якої Позивач відношення не має. Відтак, Відповідач порушив право Позивача, як співвласника майна, оскільки [PERSON] , всупереч вимог законодавства, після припинення ними шлюбних відносин, без згоди Позивача здійснив відчуження набутого у шлюбі майна - вищевказаних автомобілів AUDI A3, 2016 року випуску та LEXUS ES 250, 2019 року випуску та грошові кошти використав на власний розсуд не в інтересах сім`ї. Таким чином, суд вважає, що спірні автомобілі є об`єктами спільної сумісної власності та були відчужені Відповідачем на користь третьої особи, без згоди Позивача, після припинення фактичних шлюбних відносин, не в інтересах сім`ї та в подальшому розпорядився коштами на власний розсуд, половину Позивачу не передав, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню грошова компенсація за її частку у праві спільної сумісної власності на спірні автомобілі. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: approved