Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. У обґрунтування вимог позивач вказує, що від спільного шлюбу, сторони мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка на сьогоднішній день навчається на 1 курсі Київського національного лінгвістичного університету на факультеті туризму, бізнесу та технологій, за спеціальністю 075 Маркетинг, освіта програма «Маркетинг і Реклама», денна форма здобуття освіти, перший (бакалаврський) рівень вищої освіти на Факультеті туризму, бізнесу та психології. Навчання в закладі освіти платне. Термін закінчення закладу 30 червня 2026. Донька проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Навчання платне, ціни на необхідні життєві товари постійно зростають, тому позивач не в змозі самостійно утримувати доньку, оскільки її заробітна плата невелика, інших видів доходу позивач не має. У зв`язку з цим позивач з донькою опинилась у скрутному матеріальному становищі. Донька потребує матеріальної допомоги. Відповідач матеріальної допомоги на отримання третьої особи не надає. На підставі викладеного, просила суд, призначити до стягнення щомісячно з відповідача на користь позивача, на утримання повнолітньої доньки [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходів) щомісяця з моменту подачі позову і до закінчення навчання в Київському національному лінгвістичному університеті до 30 червня 2026 року включно. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.02.2023 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/2429/23-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомила. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Окрім цього, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», у якому визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Крім того, інформація щодо розгляду справи розміщена на сайті Судова влада України https://court.gov.ua/fair/, з якою учасники справи можуть ознайомитись. Станом на день розгляду справи будь-яких заяв від сторони позивача до суду не надходило. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 ЦПК України , визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Матеріалами справи встановлено, що 15.09.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб. 03.05.2007 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано в судовому порядку, про що Відділом реєстрації активів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Кісва видано свідоцтво про розірвання шлюбу з актовим записом № 389. Від спільного шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1)досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2)продовження ними навчання; 3)існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4)наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Так, відповідно до довідки від 24.10.2023 року № 24-10/2023-с виданої в.о. декана факультету ткризму, бізнесу і психології [PERSON] , судом встановлено, що [PERSON] в період з 19.09.2022 року по 09.07.2023 року була студенткою Київського національного лінгвістичного університету, спеціальність 075 Маркетинг, освітня програма Маркетинг і реклама, денна форма здобуття освіти, перший (бакалаврський) рівень вищої освіти, навчалася за рахунок коштів фізичних так/або юридичних осіб. Відрахована зі складу студентів Університету з 10.07.2023 року за власним бажанням (наказ ректора від 10.07.2023 року № 439-с). Крім того, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , сплачував аліменти відповідно до рапорту з 01.09.2013 року (у розмірі 25 % грошового забезпечення на утримання доньки [PERSON] ); постанови від 15.12.2014 762/15 Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (у розмірі 1/4 грошового забезпечення на утримання доньки [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття). До того ж, судовим розглядом встановлено, що відповідачем було здійснено оплату за навчання доньки [PERSON] у Київському національному лінгвістичному університеті. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, судовим розглядом встановлено, що повнолітня донька сторін відрахована зі складу студентів Університету з 10.07.2023 року за власним бажанням, крім того позивачем не доведено існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, не надала будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у спільної доньки потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed