Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

У вересні 2024 року представник ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому проси стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за житлово - комунальні послуги в розмірі 18622,39 грн, з яких: 16966,26 грн - сума боргу за спожиті житлово-комунальні послуги, 1187,12 грн - збитки від інфляції, 469,01 грн - три відсотки річних. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири № А122 в зазначеному будинку. Позивач вказує, що внаслідок порушення відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу із 01.10.2023 року по 01.09.2024 року, які позивач надавав відповідачу, обумовило виникнення у останньої заборгованості в загальному розмірі 18622 грн. 39 коп., яка складається із: 16966 грн 26 коп. - сума боргу за спожиті житлово-комунальні послуги; 1187 грн 12 коп. - збитки від інфляції; 469 грн 01 коп. - 3% річних. З огляду на викладене, а також в зв`язку із належним виконанням відповідачем зобов`язань по сплаті коштів за житлово-комунальні послуги, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути із відповідача на користь позивача зазначену суму боргу в примусовому порядку, а також судовий збір в сумі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 7000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2024 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, яку сторони отримали в установлений законом строк. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2024, позов задоволено. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.01.2025 скасовано заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2024, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Сторони, будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явилися. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 396603614 від 26.09.2024 року. ТОВ «ЖБК «Управдом» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору на утримання та технічне експлуатаційне обслуговування житлових будинків та інженерних мереж. Відповідач є власником квартири та споживачем житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем, однак, не здійснює оплату наданих житлово-комунальних послуг, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно з ч. 1 ст. 385 ЦК України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що позивач є відповідальною особою за обслуговування, та утримання будинку [ADDRESS] , та заперечення сторони відповідача в цій частині є хибними. Починаючи з жовтня 2023 року позивач надавав житлово-комунальні послуги позивачу, як власнику квартири, однак, такі оплачені не були, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач вважає, що позивачем безпідставно в односторонньому порядку були визначені ціни на послуги, а відтак заявлені до стягнення суми є недоведеними та задоволенню не підлягають. Така позиція відповідачки, на переконання суду, не ґрунтується на вимогах закону, а тому позивач має право стягнути вартість наданих послуг у судовому порядку. Так, відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як вказав у постанові ВС КЦС від 23 травня 2018 року у справі № 537/4905/15-ц: «Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання». Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України) (Постанова ВС ОП КЦС від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк термін); у належному місці (Постанова ВС ОП КЦС від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також завезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових заходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. ст. 156, 162 ЖК України, власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартир і при домової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. За наданими розрахунками встановлено, що заборгованість відповідача по оплаті за житлово-комунальні послуги становить 16966,26 грн, та наданий позивачем розрахунок достатніми та належними доказами не спростовано. Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма встановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з отриманням належного йому майна. До таких витрат належить витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за споживчі спожиті житлово-комунальні послуги щомісячно, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами та тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки встановлені відповідними договорами. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Сам по собі той факт того, що власник, як споживач, фактично не користується квартирою, не звільняє його від обов`язку оплачувати комунальні послуги, в тому числі з утримання будинку, в якому знаходиться його квартира. На момент оформлення відповідачкою права власності на квартиру, діяв наказ ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» від 31 травня 2023р. № 17/1 про встановлення тарифів, у зв`язку із підвищенням вартості електроенергії, відповідно до якого з 1 червня 2023 року було встановлені нові тарифи на послугу з утримання будинків та прибудинкової території - 14,16 грн. за 1 кв.м. Крім того, відповідно до наказу № 11 від 31.05.2024, були внесені зміни до розрахунку складових тарифу, та із 01.06.2024 були введені в дію тарифи на послугу з утримання будинку та прибудинкової території - 14,66 грн за 1 кв.м. Зазначені накази позивача є чинними та у встановленому законом порядку недійсними визнані не були. Позивач надав розрахунок заборгованості, розрахований відповідно до встановлених тарифів, та розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги за період із жовтня 2023 року по вересень 2024 року становить 16966,26 грн. Зазначений розрахунок стороною відповідача належними доказами спростовано не було, як і не було надано доказів належного виконання зобов`язань по сплаті коштів за житлово-комунальні послуги. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позовні вимоги в частині наявності заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги в сумі 16966,26 грн знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та відповідачем достатніми доказами спростовані не були, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення інфляції та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. Позивачем на суму заборгованості в розмірі 16966,26 грн нараховано 3 % річних та інфляційні втрати, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Згідно із положеннями статей 525, 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 дійшла висновку щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежать від основного зобов`язання і поділяє його долю. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07.02.2018 по справі № 910/11249/17. При цьому, згідно аналізу практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Відповідно до позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1187,12 грн та 3 % річних у розмірі 469,01 грн. за період з 01.10.2023 по 01.09.2024. Однак суд не вбачає підстав для задоволення вимог в цій частині, оскільки наданий позивачем розрахунок виконаний з порушенням правил щодо розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних. Так, інфляційні виплати по щомісячних платежах розраховуються по кожному платежу окремо за весь період прострочення зобов`язання. Якщо прострочка зобов`язання відбувалась по частках, то нарахування здійснюється по кожній частці окремо. Отже, в даному випадку нарахування інфляційних втрат за житлово-комунальні послуги має здійснюватися по кожному платежу окремо за весь період прострочення зобов`язання, а не на кінцеву суму боргу. Щодо нарахування 3 % річних, то при прострочці зобов`язань за повний рік нарахування здійснюється шляхом множення суми зобов`язання на 3% річних або інший відсоток річних, передбачений договором. Однак, позивач здійснив нарахування 3 % річних на кінцевий борг, тобто значно завищивши суму для обрахунку. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, здійснюючи нарахування плат як міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, позивач здійснив невірний їх розрахунок, адже нараховував 3 % річних та інфляційне збільшення боргу не поетапно (в міру того як розмір заборгованості збільшувався), а відразу на усю суму заборгованості в розмірі 16966,26 грн., виходячи з усього періоду заборгованості жовтень 2023 - вересень 2024, тоді як за жовтень 2023 заборгованість становила 1061,58 грн та лише у вересні 2024 досягла розміру 16966,26 грн. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що стороною позивача не доведено правильність розрахунків щодо нарахування на суму боргу інфляційних втрат та трьох відсотків річних, та вказаний розрахунок було спростовано стороною відповідача, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача збитків від інфляції в сумі 1187,12 грн та трьох відсотків річних в сумі 469,01 грн, слід відмовити. В частині розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial