Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

У грудні 2021 року адвокат Земцова Вікторія в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гладій Марія Олександрівна про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Так, в обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що 04.02.2014р. [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Футуймою В.Б., за реєстровим №127, відповідно до якого все належне їй майно вона заповіла [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якого входить квартира [ADDRESS] та земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 800 00 00 000:75:770:0051, яка розташована у [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] , у шестимісячний строк встановлений ст. 1270 ЦК України, звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гладій Марії Олександрівни, якою було заведено спадкову справу №3/2014. Але у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на квартиру та земельну ділянку позивачу було відмовлено, про що винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.12.2021 року, з тих підстав, що останньою не надано правовстановлюючих документів. Вказано, що позивач дійсно не має оригіналів правовстановлюючих документів на зазначене майно, оскільки [PERSON] була самотньою людиною та до неї у довіру втерлася стороння особа [PERSON] , яка, напевно, і заволоділа документами з метою оформити спадкове майно на себе, у зв`язку з чим неодноразово ініціювала судові спори та їй було відмовлено за усіма позовами. Оскільки позивач не має можливості іншим, ніж судовим шляхом, оформити право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , остання змушена звернутися до суду з позовом про визнання за мною права власності на спадкове майно. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.12.2021 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/68165/21-ц та призначено підготовче судове засідання. 22.02.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 24.02.2023 року на адресу суду від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що просить суд прийняти рішення згідно чинного законодавства на підставі поданих стороною документів та слухати справу у відсутність представника відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 16.05.2023 року на адресу суду від Першої київської державної нотаріальної контори надійшли документи на виконання ухвали суду від 03.04.2023 року. 01.08.2023 року на адресу суду від Київського державного нотаріального архіву надійшли документи на виконання ухвали суду від 03.04.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, на адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи без її участі, позов підтримала просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якого входить квартира [ADDRESS] та земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 800 00 00 000:75:770:0051, яка розташована у [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 ЦК України. 04.02.2014 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Футуймою В.Б., за реєстровим №127, відповідно до якого все належне їй майно вона заповіла [PERSON] . Вищезазначена квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та її чоловіку - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 08.12.1993 року. [INFO] співвласник квартири [PERSON] помер та після його смерті спадщину прийняла його дружина [PERSON] , про що 03.12.2013 року першою КДНК видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто зазначена квартира в цілому належала [PERSON] . Земельна ділянка належить померлій [PERSON] на підставі Державного акту ІІІ-КВ № 145702 від 19.05.1999року, що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Після смерті [PERSON] , [PERSON] , у шестимісячний строк встановлений ст. 1270 ЦК України, звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Київського міського Документ сформований в системі «Електронний суд» 22.12.2021 2 нотаріального округу Гладій Марії Олександрівни, якою було заведено спадкову справу №3/2014. Відповідно до п.п.4.15 п.4 гл. 10 розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України про затвердження «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності на майно спадкодавця. У видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на квартиру та земельну ділянку позивачу було відмовлено, про що винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.12.2021 року, з тих підстав, що не надано правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно положень ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Відповідно до положень ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Так, з матеріалів справи та документів наданих приватним нотаріусом вбачається, що спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності». З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що судовим розглядом було встановлено право позивача на отримання спадщини, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved