Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») звернувся із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості: за кредитним договором №1961902 від 27.05.2021 у розмірі 24272 грн. В обґрунтування позову, представник позивача вказує, що 27.05.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1961902 від 27.05.2021. Відповідач всупереч умовам договору не виконав свої зобов`язання та має непогашену заборгованість за кредитним договором в сумі 24272 грн., з яких: 7400 сума основного боргу та 16872 грн. сума заборгованості за відсотками. Також, позивач в обґрунтування вимог зазначає, що до нього перейшло право вимоги на підставі договору факторингу №2-15072022, який укладено 15.07.2022 між ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС»), як фактором, з однієї сторони та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», як клієнтом, з іншої сторони. Ухвалою від 01.05.2025 року відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бобрищева Ілона Русланівна в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що не доведено факту передання права вимоги ТОВ «Лінеура Україна» до Позивача. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову посилаючись на наступне. Сторона відповідача не заперечувала факту укладення договору за яким позивач просить стягнути заборгованість однак, заперечували факт виконання первісними кредиторами зобов`язань за договорами щодо видачі кредиту, представник вказувала, що матеріали справи не мають первинних облікових документів які б підтвердили за кредитним договором: факт видачі кредиту, суму та дату видачі кредиту, вказувала на неможливість обрахунку заборгованості без доказів видачі кредиту. Також, представник відповідача вказувала на недоведеність факту укладення договорів факторингу, так як позивач не надав до суду належним чином оформлених копій договорів та не надав витягів з них натомість надав окремі аркуші договорів не об`єднаних одним змістом. Також, сторона відповідача вказувала на відсутність підписів фактора і клієнта на всіх витягах. Заяв чи клопотань сторона відповідача не заявляла. Всебічно та об`єктивно вивчивши матеріали суд встановив наступне. 27.05.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1961902 від 27.05.2021. Цей Договір підписано електронним цифровим підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить розділ 8 Кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору №1961902 від 27.05.2021 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язувалось надати кредит [PERSON] в розмірі 7400 грн., строком на 30 днів на суму 8400 грн з визначенням стандартної процентної ставки 1,90% на день в межах строку кредиту, якщо не виконані умови застосування зниженої процентної ставки. [PERSON] зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах визначених договором. Відповідно до п 1.6 кредитного договору №1961902 від 27.05.2021, кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] протягом трьох робочих днів з моменту укладення договору. 25.06.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено додатковий договір про продовження строку кредитування на 30 днів до 26.07.2021. 26.07.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено додатковий договір про продовження строку кредитування на 30 днів до 26.08.2021. 26.08.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено додатковий договір про продовження строку кредитування на 30 днів до 26.09.2021. 25.09.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено додатковий договір про продовження строку кредитування на 30 днів до 26.10.2021. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №1961902 від 27.05.2021 за період з 27.05.2021 по 24.01.2022, який наданий позивачем, заборгованість відповідача становить 7400 грн. сума основного зобов`язання і 16872 грн. відсотки. Тобто, розрахунок не містить відомостей про дату видачі кредиту і нарахування здійснюються поза межами строків, визначених додатковими договорами. Матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження виконання первісним кредитором зобов`язань з надання кредиту позичальнику та перерахування суми кредиту на рахунок вказаний в п. 1.6 кредитного договору №1961902 від 27.05.2021. Видача кредиту шляхом перерахування його на рахунок позичальника повинна бути підтверджена первинним документом (платіжна інструкція, платіжна інструкція або інший документ оформлений відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» який би підтвердив факт здійснення господарської операції). Позивачем надано лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на адресу ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» від 04.03.2024 № 11928-0403, відповідно до якого ТОВ «УПР» на підставі договору на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 успішно перерахувало на платіжну картку клієнта 27.05.2021 о 12:38:06 суму 8400,00 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 91256137, призначення платежу: Зарахування 8400 грн на карту [NUMBER] . Тобто, зазначена довідка не містить підтвердження ані того, що вказаний платіж здійснювався на виконання кредитного договору №1961902 від 27.05.2021, ані того, що його отримувачем був саме відповідач. Враховуючи, що згідно умов договору, проценти нараховується за кожен день користування кредитом, то для перевірки правильності розрахунку заборгованості, що є обов`язком суду, про що зроблено правовий висновок в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (п.88), необхідно встановити дату видачі кредиту та суму в якій його було надано та встановити строк користування кредитом. До предмету доказування в даних правовідносинах входять обставини щодо дати видачі кредиту та суми в якій його було видано та періоду користування кредитом. Враховуючи, що позивач не надав до суду первинних документів які б підтвердили факт видачі кредиту, суму виданого кредиту та дату видачі кредиту то суд позбавлений можливості встановити дані факти, а відтак позивач не довів належними та допустимими доказами наявність заборгованості та її розмір за кредитним договором №1961902 від 27.05.2021. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Суду позивачем надано договір факторингу №2-15072022 укладеного 15.07.2022 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», як клієнтом з однієї сторони та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС»), як фактором, з іншої сторони (далі - Договір факторингу) та в якості підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») представник позивача надає витяг від 15.07.2022 з реєстру боржників до Договору факторингу №2-15072022 від 15.07.2022 (далі витяг). Суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу витяг, так як він поданий до суду з порушенням ч.2 ст. 95 ЦПК України, а саме витяг сформований лише представником позивача та не має підписів представників сторін договору фактора і клієнта. Відповідно до умов наданого суду договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до ДОГОВІР ФАКТОРИНГУ № 2-15072022 від 15.07.2022 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №1961902 складає: 24272,00 грн. Оскільки Додаток 1 (Реєстр Боржників) до Договору факторингу є досить об`ємним документом і містить дані щодо кількох тисяч позичальників, на підтвердження вищенаведеного надаємо копію власне Договору факторингу, копію першої і останньої сторінки Додатку 1 до договору факторингу (зазначаючи про наявність оригіналу відповідного Додатку 1 у Позивача) і копію Витягу з Додатку 1, який містить дані стосовно саме заборгованості [PERSON] за договором №1961902. Відповідно до п.1.1.5\~ договору факторингу № 2-15072022,\~ від 15.07.2022 року Права Вимоги права грошової вимоги ( боргових зобов`язань) Первісного кредитора за Кредитними договорами бо Боржників щодо погашення Заборгованостей, які виникли на підставі укладених між Первісним кредитором та Боржниками Кредитних договорів, які підтверджуються Документацією. Відповідно до п. 1.1.7 договору факторингу Документація документи, які є в наявності у Первісного кредитора та засвідчують права, що передаються Новому кредитору. Відповідно до п.3.4\~ договору факторингу\~ первісний кредитор протягом 10 (десяти) календарних днів\~ з моменту переходу Прав вимоги за Кредитним договором повідомляє Боржників про такий факт та про передачу персональних даних Боржника, а також надає інформацію про Нового кредитора шляхом повідомлення про заміну кредитора в особистому кабінеті Боржника, та/або відправлення текстового повідомлення\~ (sms-повідомлення) на зазначений в анкеті Боржника телефонний номер. Новий кредитор повідомляє Боржників про відступлення йому Права вимоги,шляхом направлення письмових повідомлень простими листами на адресу реєстрації/проживання Боржників\~ за формою, згідно з Додатком № 4 до цього договору. Однак, суду не надано доказів того, що відповідач по справі, як боржник, чи від Первісного кредитора, чи від Нового кредитора отримав будь-яке повідомлення ( на електронну адресу, поштову адресу)\~ про передачу персональних даних . Крім того позивач не надав докази направлення таких повідомлень відповідачу, як Боржнику за кредитним договором №1961902. Крім цього,\~ витяг з Реєстру боржників № 1\~ до Договору факторингу № 2-15072022\~ від 15 липня 2022 року, де зазначені дані про відповідача як Божника за кредитним договором, не можуть бути доказом на підтвердження передачі Первісним кредитором права грошової вимоги до боржників до Позивача, ТОВ СВЕА ФІНАНС, після чого останній стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно переданого права вимоги, оскільки зазначений документ не підписаний сторонами договору факторингу. Також у договорі факторингу № 2-15072022\~ від 15 липня 2022 року не перелічені додатки до цього договору, на які посилається позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог, та відсутній Акт приймання-передачі документації ( відповідно до п. 1.1.7 та 5.3 Договору факторингу). Відтак суд вважає що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») за кредитним договором №1961902 від 27.05.2021. Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу даний доказ (Договір факторингу) так як він поданий до суду з порушенням ч.2 ст. 95 ЦПК України, відповідно до положень якої, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Також, суд не бере його ду ваги з мотивів що він не міг бути укладений відносно прав вимог за договором позики №4691312 від 25.09.2023. В якості підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») представник позивача надає витяг з реєстру боржників до Договору факторингу. Суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу витяг, так як він поданий до суду з порушенням ч.2 ст. 95 ЦПК України, а саме витяг сформований лише представником позивача та не має підписів представників сторін договору фактора і клієнта. Відтак суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») за кредитним договором №1961902 від 27.05.2021. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вислухавши пояснення представника відповідача, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між фінансовою установою та [PERSON] було підписано шляхом накладення електронного цифрового підпису позичальника шляхом введення одноразового ідентифікатора. Отже, між сторонами було укладено кредитний договір, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Факт укладення договорів не заперечувався представником відповідачки. Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсними. Відтак суд вважає доведеним факти укладення договору за якими заявлено вимогу про стягнення заборгованості. Але позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту видачі кредиту. Суду не надано докази коли та в якій сумі були видані кредити та позика. При надані оцінці доказів та при встановлені їх достатності суд керувався правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №200/564/7/18 від 16 вересня 2020 року де встановлено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Матеріали справи не містять документів які б були оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та підтверджували факт видачі кредиту чи позики. Суд приходить до висновку, що він позбавлений можливості перевірити розрахунки заборгованості позивача та навести власні, виходячи з того, що відсутні вихідні дані а саме дата і сума видачі кредиту. Також суд приходить до висновку що позивач не надав належних та достатніх доказів в підтвердження відступлення на його користь права вимоги. Договір факторингу з відповідними додатками не наданий до суду в належним чином оформленому вигляді. Суд при оцінці доказів врахував правовий висновок Верховного Суду викладену у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. За змістом статей 526, 530ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно із ч. 1 ст.1049цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст.1050ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 1 ч. 2 ст.11ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст.512ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. За змістом ст.514ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст.78ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому ч. 1 ст.13ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд не може вчиняти активних дій, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у п. 4 ч. 5ст. 12 ЦПК(див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 465/4873/20, провадження № 61-6627св23). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1ст. 95 ЦПК України). За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд бере до уваги правові висновки, наведені, зокрема, в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21) за змістом яких: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі». Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18 та від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц дійшов наступних висновків: «Доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.10. 2022 у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21): «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Також, суд враховує правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 23.03.2023 у справі №910/3105/21: «194. Розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу». Суд не приймає розрахунки заборгованості за кредитними договорами та договорами позики як докази видачі кредиту. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22) вказано, що: «Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». З доказів, наданих позивачем, у суду немає можливості встановити наявність чи відсутність заборгованості у відповідача, а також встановити розмір заборгованості відповідача перед позивачем. При цьому, суд наголошує, що обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, є складовою змісту позову (фактично його обґрунтуванням, ілюстрацією арифметичних дій за результатами яких склалась сума, заявлена позивачем до стягнення), та не є доказом у справі (п. 3 ч. 3ст. 175 ЦПК України). Не є доказом на підтвердження заборгованості також і витяг з реєстру боржників до договору факторингу №2-15072022 від 15.07.2022, оскільки не підтверджує здійснення фінансових операцій та не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості. Наданий Витяг з реєстру боржників до договову факторингу №2-15072022 від 15.07.2022, складені ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (нині - ТОВ «СВЕА ФІНАНС»), не містить підписів генеральних директорів сторін відповідно, та є одностороннім та не містить будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступав первісний кредитор, в тому числі і за кредитними договором №1961902 від 27.05.2021. Тобто витяг з реєстру боржників до договору факторингу не підписаний та не завірений печатками сторін. Фактично доданий витяги є документом, що надрукований позивачем та підписанийі його представником, що не є ідентичним копії оригінального документа. Зазначений витяг не підписаний фактором, тому суд не може розцінювати такі витяги як належний та достовірний доказ того, що саме у такому вигляді був укладений та погоджені відповідні реєстри боржників до договорів відступлення прав вимоги. Отже, позивачем не доведено правомірність заявлених вимог й не доведено факт набуття права грошової вимоги до відповідача. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 11.10.2023 № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. При цьому, суд вважає, що з огляду на приписи ЦПК України, концепцію негативного доказу та специфіку спорів про стягнення кредитних коштів, надання виписки з особового рахунку боржника у відповідній категорії спорів є обов`язком саме позивача у справі. Суд наголошує, що справа перебуває у провадженні суду з вересня 2024 року, а отже у позивача (який є професійним учасником ринка фінансових послуг), у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати всі докази у справі, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд, необхідних доказів, в т.ч. тих, що мають виключне значення для розгляду даної справи протягом всього цього часу до суду не подав та про те, що такі докази з об`єктивних причин не можуть бути подані у встановлений законом строк,суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався, з огляду на що суд вирішив спір за наявними матеріалами справи. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19. Відтак, суд приходить висновку, що належних, допустимих , достовірних та достатніх доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру, матеріали справи не містять, а відтак в задоволені позову необхідно відмовити повністю. Щодо розподілу судових витрат, Суд зазначає наступне. Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача. На підставі ст. ст. 526,530,549,610,611,625,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed