Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

26.06.2020\~року до\~Дзержинського районного\~суду м.\~Харкова надійшла\~позовна заява\~ [PERSON] до\~Публічного акціонерного\~товариства «Державний\~ощадний банк\~України» в\~особі філії\~Харківське обласне\~управління АТ\~«Ощадбанк» про\~припинення зобов`язання,\~визнання виконавчого\~документу таким,\~що не\~підлягає виконанню\~та стягнення\~завданих збитків,\~згідно прохальної\~частини якої\~позивач просить\~суд:\~1)\~визнати припиненим\~зобов`язання за\~договором про\~іпотечний кредит\~№2538\~від 12.08.2008\~року.\~зі змінами\~та доповненнями\~до нього,\~що був\~укладений між\~ПАТ «Державний\~ощадний банк\~України» в\~особі філії\~Харківське обласне\~управління АТ\~«Ощадбанк» та\~ [PERSON] ;\~2)\~визнати таким,\~що не\~підлягає виконанню\~виконавчий лист\~№638/8733/14-ц,\~виданий 24.09.2015\~року Дзержинським\~районним судом\~м.\~Харкова про\~стягнення з\~ [PERSON] на\~користь ПАТ\~«Державний ощадний\~банк України»\~в особі\~філії Харківське\~обласне управління\~АТ «Ощадбанк»\~92568,\~97\~доларів США\~заборгованості по\~кредиту,\~13443,\~92\~доларів США\~ 3\~%\~річних за\~несвоєчасне повернення\~кредиту,\~121,\~53\~доларів США\~ 3%\~річних за\~несвоєчасне повернення\~відсотків,\~що відповідно\~до офіційного\~курсу НБУ\~в гривні\~становить 2712588,\~06\~грн.\~та 5481,\~00\~грн.\~судового збору,\~а всього\~2718069,\~06\~грн.;\~3)\~стягнути з\~ПАТ «Державний\~ощадний банк\~України» в\~особі філії\~Харківське обласне\~управління АТ\~«Ощадбанк» на\~користь [PERSON] \~суму завданої\~матеріальної шкоди\~у розмірі\~2990025,\~97\~грн.\~та суму\~завданої моральної\~шкоди у\~розмірі 126275\~грн.,\~а всього\~стягнути 3116300,\~97\~грн.\~Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~що що\~12.08.2008\~року між\~ПАТ «Державний\~ощадний банк\~України» в\~особі філії\~Харківське обласне\~управління АТ\~«Ощадбанк» та\~ [PERSON] було\~укладено договір\~про іпотечний\~кредит №2538,\~відповідно до\~якого Банк\~надав позичальнику\~споживчий кредит\~у сумі\~197\~460\~доларів США\~на придбання\~трикімнатної квартири\~ [ADDRESS] ,\~з кінцевим\~терміном погашення\~заборгованості до\~11.08.2028р.\~В забезпечення\~виконання зобов`язань\~за договором\~кредиту,\~12.08.2008\~р.\~між банком\~та [PERSON] \~було укладено\~іпотечний договір\~№3142,\~згідно умов\~якого [PERSON] \~передав в\~іпотеку банку\~квартиру [ADDRESS] .\~Наприкінці 2011\~року між\~сторонами було\~досягнуто домовленості\~про зміну\~істотних умов\~договору кредитування,\~а саме\~було суттєво\~скорочено термін\~повернення кредитних\~коштів з\~11.08.2028\~року по\~19.12.2011\~рік для\~того,\~щоб банк\~міг достроково\~звернути стягнення\~на квартиру\~в порядку\~статті 38\~Закону України\~«Про іпотеку»\~для погашення\~заборгованості по\~кредиту.\~При цьому,\~право продажу\~квартири надавалось\~її власнику\~ [PERSON] .\~Ціну продажу\~визначала акредитована\~банком оціночна\~компанія,\~яка заздалегідь\~була визначена.\~Оціночна вартість\~квартири склала\~в еквіваленті\~100\~000\~доларів США.\~Отримані від\~продажу грошові\~кошти мали\~бути направлені\~в повному\~обсязі на\~погашення заборгованості\~за кредитним\~договором.\~У подальшому,\~ [PERSON] \~мав визнати\~позов банку\~та не\~оскаржувати судове\~рішення.\~Після чого,\~залишок заборгованості\~банк мав\~списати на\~протязі 2-х\~років після\~продажу квартири.\~Усі перемовини\~щодо умов\~врегулювання спору,\~який виник\~між сторонами,\~велись особисто\~позивачем з\~начальником філії\~ Харківське\~обласне управління\~АТ «Ощадбанк»\~ [PERSON] ,\~особисті доручення\~якої в\~подальшому виконував\~працівник відділу\~по роботі\~з проблемними\~активами [PERSON] .\~Таким чином,\~сторони врегулювали\~спір,\~який виник\~після зростання\~в декілька\~разів курсу\~долару США\~по відношенню\~до національної\~валюти \~гривні у\~порівнянні з\~датою укладення\~кредитного договору\~в 2008\~році та\~фактично досягли\~нової домовленості\~щодо зміни\~істотних умов\~кредитування,\~яка була\~найбільш прийнятною\~та вигідною\~в той\~час для\~обох сторін.\~19.12.2011\~року на\~виконання досягнутої\~домовленості,\~сторони уклали\~додаткову угоду\~до договору\~іпотечного кредиту,\~якою скоротили\~термін остаточного\~повернення заборгованості\~до 19.12.2011\~року,\~тобто за\~принципом «день\~в день».\~Наступним кроком,\~банку звернувся\~до суду\~з позовом\~та 27.08.2013\~року рішення\~Дзержинського районного\~суду м.\~Харкова по\~справі №2-10178/11\~було звернуто\~стягнення на\~предмет іпотеки\~в порядку\~статті 38\~Закону України\~«Про іпотеку».\~Вказане рішення\~суду не\~оскаржувалось.\~Зі свого\~боку,\~банк надав\~право продажу\~квартири її\~власнику,\~тобто [PERSON] \~оскільки сторони\~дійшли згоди,\~що продаж\~квартири буде\~здійснюватися в\~добровільному порядку\~шляхом її\~реалізації власником\~за ціну,\~яка \~заздалегідь була\~погоджена сторонами,\~що підтверджується\~витягами з\~протоколу засідання\~кредитного комітету\~філії \~Харківське обласне\~управління АТ\~«Державний ощадний\~банк України»\~за №182-7\~від 21.11.2013\~р., №160-6\~від 18.10.2013\~р.,\~№150-4\~від 04.10.2013\~р.\~та офіційними\~листами банку\~від 22.11.2013\~р.\~направленими на\~адресу [PERSON] \~та від 22.11.2013 р. на адресу майбутнього покупця квартири [PERSON] . В усіх зазначених листах і рішеннях кредитного комітету банку, ствердно зазначено про добровільну реалізацію предмету забезпечення кредиту з метою направлення всіх отриманих від продажу коштів у рахунок погашення заборгованості на рівні, не менше, ніж 754\~000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ дорівнювало 100\~000,00 доларів США. 22.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстровим номером №6098, відповідно до якого ціна продажу квартири була 754\~000,00 грн. На виконання досягнутої домовленості, грошові кошти, отримані [PERSON] від продажу квартири, того ж дня в повному обсязі були перераховані на користь банку в рахунок погашення кредитної заборгованості, що підтверджується квитанцією №52781920. Тобто, позивачем були виконані зобов`язання щодо домовленості, досягнутої з банком, у повному обсязі. Однак, відповідач так і не виконав свої зобов`язання, оскільки вже наприкінці 2014 року звернувся до Дзержинського районного суд ум. Харкова з позовом про стягнення з [PERSON] та поручителя [PERSON] в солідарному порядку залишку заборгованості по іпотечному кредиту в розмірі 106\~134,32 доларів США, із яких 11\~945,90 доларів США складали 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та 174,79 доларів США за несвоєчасне повернення відсотків, а 92\~568,87 доларів США склала прострочена заборгованість по кредиту. Такі дії банк пояснював [PERSON] необхідністю зафіксувати залишок заборгованості після продажу предмету іпотеки квартири для подальшого його списання. Зокрема, такі запевнення давалися начальником філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» [PERSON] , доручення якої знову виконував працівник відділу по роботі з проблемними активами [PERSON] 27.03.2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова було відмовлено банку у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 06.08.2015 року Апеляційний суд Харківської області частково задовольнив апеляційну скаргу банку та скасував рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2015 року у справі №638/8733/14-ц в частині вирішення позовних вимог до [PERSON] . В іншій частині щодо позовних вимог до поручителя, рішення суду було залишено без змін. Зі спливом 5-ти років з моменту досягнення домовленості, заборгованість банком так і не списана. 19.05.2020 року банк звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження по справі про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості у розмірі 106\~134,92 долари США. 20.05.2020 року державним виконавцем Березньовим А.С. прийнято постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться або можуть міститись на відкритих рахунках, які належать боржнику у межах суми боргу, яка з урахуванням виконавчого збору вже склала 2\~990\~025,97 грн. На зауваження [PERSON] щодо порушення всіх домовленостей з боку банку, незважаючи на припинення правовідношення, керівництво філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» в особі Сороколіти О.В. послалося на неможливість виконання досягнутої в 2015 році домовленості, у зв`язку зі зміною внутрішньої ситуації, та не прийняттям внутрішнього банківського положення для припинення зобов`язання. Позивачу було запропоновано звернутись до суду та самостійно вирішити цю ситуацію. У позовній заяві позивач стверджує, що відповідно до пункту 6.7. іпотечного договору № 3142 від 12.08.2008р. - після завершення позасудового врегулювання, іпотекодержатель втратив право вимоги до іпотекодавця щодо виконання зобов`язання. При цьому, під терміном і тлумаченням «зобов`язання» в преамбулі іпотечного договору №3142 від 12.08.2008р. визначено будь-яке зобов`язання іпотекодавця, що випливає з кредитного договору, а також з цього іпотечного договору, в тому числі: - зобов`язання повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 197 460, 00 доларів США, шляхом здійснення щомісячних платежів у строки та на умовах, зазначених у кредитному договорі; - сплатити іпотекодержателю проценти за користування кредитом на умовах зазначених в кредитному договорі; - сплатити іпотекодержателю комісійні винагороди в порядку, визначеному кредитним договром; - відшкодувати іпотекодержателю витрати, понесені у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та інші витрати, що передбачені законодавством; - сплатити на користь іпотекодержателя штрафні санкції у випадку неналежного виконання зобов`язань за кредитним договром; - відшкодувати іпотекодержателю збитки в повному обсязі, під якими розуміються витрати, зроблені іпотекодержателем, втрата ним грошових коштів, а також неодержані ним доходи. Таким чином, після виконання сторонами досягнутої домовленості по врегулюванню спору шляхом добровільної реалізації предмету іпотеки власником квартири [PERSON] , з подальшим направленням грошових коштів, отриманих від продажу предмету іпотеки виключно на погашення заборгованості по кредитному договору, Банк, як іпотекодержатель і кредитор, втратив право вимоги до позичальника та іпотекодавця [PERSON] щодо виконання зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами. За таких обставин і підстав позивач вважає припиненими зобов`язання за іпотечним кредитом у результаті добровільного (позасудового) врегулювання. Такі зобов`язання цілком та остаточно припинили свою дію після виконання позивачем умов добровільного врегулювання. У зв`язку з цим, усі подальші дії відповідача направлені на стягнення боргу за зобов`язаннями, які припинилися ще 22 листопада 2013 року в результаті добровільного (позасудового) врегулювання на підставі іпотечного застереження, виконання по якому було прийнято кредитором, порушують майнові права позивача, оскільки припинення зобов`язання носить остаточний характер і перериває будь-який зв`язок між сторонами цього зобов`язання. За таких підстав, і виконавчий документ про стягнення заборгованості за припиненим зобов`язанням не підлягає виконанню. Крім того, у зв`язку з пред`явленням банком вимоги про стягнення з позивача суми заборгованості за кредитним договором, зобов`язання по якому припинилися в результаті добровільного врегулювання, відповідачем порушено право позивача мирного володіння майном у значенні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, адже вимога банку яка забезпечена примусовим виконанням державного виконавця, є втручанням у гарантоване право позивача, яке однак не здійснено відповідно до закону та не може вважатися пропорційним за обставин цієї справи. Тому, з посиланням на постанови державного виконавця Березньова А.С. від 20.05.2020 року за відкритими виконавчими провадженнями на підставі заяви відповідача (банка), та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі "Компанія "Регент" проти України», заява №773/03, позивач просить стягнути з відповідача суму завданої йому шкоди у розмірі, що дорівнює вимогам банку у розмірі 2 990 025, 97 грн. за зобов`язаннями, які позивач вважає припиненими. Крім цього позивач просить стягнути з відповідача суму завданої йому моральної шкоди, яку пов`язує з завданими йому стражданнями і переживаннями в результаті тривалих і безпідставних дій банку всупереч досягнутій домовленості про добровільне врегулювання, яке відбулось 22 листопада 2013 виконанням, прийнятим банком, однак подальшим вжиттям заходів відповідачем направлених на стягнення з позивача суми заборгованості з позивача, як боржника, за зобов`язаннями, які однак давно припинили свою дію. Враховуючи розмір суми, яку банк тривало та безпідставно вимагає від позивача, глибину переживань останнього у зв`язку з цим, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 126 275 грн. Розмір моральної шкоди позивач обраховує виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, за кожний місяць безпідставного порушення прав позивача, тобто за період з 01.12.2013р. по дату вимушеного звернення позивача до суду з цим позовом, а саме по 30.06.2020р. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.07.2020 року позов [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 07.07.2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.07.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.08.2020 року від представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Темнюкової М.І. надійшов відзив на позов, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2013 року у справі №2-10187 тта Апеляційного суду Харківської області від 06.08.2015 року у справі №638/8733/14-ц є чинними та не скасованими. Заборгованість за кредитним договором була погашена частково, залишок її станом на 11.02.2014 року склав 106\~134,32 долари США, заборгованість не є прощеною, а тому банк не втратив права на звернення з позовом про її стягнення. На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.08.2015 року у справі №638/8733/14-ц, банком були отримані виконавчі документи та пред`явлено до примусового виконання. У позовні заяві позивач посилається на те, що банк нібито повинен був списати залишок заборгованості на протязі 2-х років після продажу квартири. Однак вищенаведене твердження є безпідставним та таким, що не виповідає дійсності, оскільки до матеріалів справи було долучено витяг з протоколу №182-7 від 2013, відповідно до якого засіданням кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк» було прийнято рішення, що у разі, якщо суми коштів, отриманих від реалізації предмета застави не вистачить для покриття вимог банку, подальше стягнення здійснюється в судовому порядку за рахунок іншого майна. Отже, банк не міг досягнути домовленості з [PERSON] щодо списання залишку заборгованості, оскільки при прийнятті рішення про добровільну реалізацію майна, банком було сформовано свою позицію щодо стягнення залишку непогашеної заборгованості. Станом на день винесення рішень суду, позивач добровільно погодився з останніми, позови визнав у повному обсязі, отже, до посилань позивача, що рішення не відповідають нормам чинного законодавства, суд повинен віднестись критично, оскільки рішення суду набрали законної сили, обов`язкові до виконання, визнані у повному обсязі позивачем. Окрім цього, відповідач зазначає, що відповідно до норм чинного законодавства, добровільний продаж майна не є досудовим способом звернення стягнення, так як банк (не продавав від свого імені майно, не набув останнє у власність) не був учасником угоди, отже звернення стягнення на предмет іпотеки не відбулось. Також зазначає, що станом на теперішній час рішення Апеляційного суду Харківської області у справі №638/8733/14-ц від 06.08.2015 року є чинним, не виконаним та не скасованим, державний виконавець в рамках діючого законодавства в рамках правового поля вживає усі необхідні заходи на примусове виконання винесеного рішення суду, а тому вимога щодо визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню є необґрунтованою та безпідставною. Одночасно відповідач зазначає, що посилання позивача на те, що зважаючи на форму власності АТ «Ощадбанк» відносини по даній справі є такими, що склалися між людиною і державою, тому на них поширюється всі гарантії та зобов`язання щодо яких взяла на себе Україна, ратифікувавши Європейську конвенцію з прав людини є безпідставними та незаконним, оскільки АТ «Ощадбанк» не є державним органом, не виконує функцій органу владних повноважень. До того ж відповідно до статуту АТ «Ощадбанк» не відповідає за зобов`язаннями держави, є економічно самостійним і повність незалежним від органів державної влади, провадить свою діяльність на комерційній основі. Окремо відповідач зазначив, що позивач при зверненні до суду з цим позовом пропустив строк позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого суб`єктивного права ще 06.08.2015р., тобто з дати, коли було винесене рішення Апеляційного суду Харківської області про стягнення залишку заборгованості, проте позивач звернувся до суду з цим позовом у липні 2020р. 08.09.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечив доводи відповідача. При цьому, зазначив, що у наведеному відповідачем витязі з протоколу № 182-7 засідання кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» від 21 листопада 2013 року, до порядку денного було включено лише одне питання - про надання дозволу на добровільну реалізацію предмета забезпечення по позичальнику [PERSON] . У наведеному протоколі зазначено, що враховуючи ту обставину, що рекомендований порядок дій при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку передбачав продаж майна від імені банку третій особі, то запропонований відділом по роботі з проблемними активами порядок дій відповідав регламентованому порядку, але з тією відмінністю, що реалізація відбувалася не від імені банку, а від імені власника в добровільному порядку. При цьому, в указаному Витягу з протоколу кредитного комітету вбачається, що добровільний продаж власником квартири, що становила предмет іпотеки, був здійснений на підставі пункту 6.2. Іпотечного договору, яким передбачено саме позасудовий порядок звернення стягнення на майно та зазначено, що перевагу надано варіанту задоволення Банком своїх вимог шляхом продажу предмету іпотеки в добровільному порядку. Позивач знову зазначив, що на підставі пункту 6.7. іпотечного договору № 3142 від 12.08.2008р. - після завершення позасудового врегулювання, іпотекодержатель втратив право вимоги до іпотекодавця щодо виконання будь-якого зобов`язання, що випливає з кредитного та іпотечного договору. Крім того, позивач вказав, що відповідно до принципу остаточності судових рішень, він не ставить під сумнів рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року по справі №638/8733/14-ц, на яке посилається відповідач. Однак позивач звернув увагу, що вимога про припинення зобов`язання за іпотечним кредитом на тій підставі, що відповідач втратив право вимоги зобов`язань після застосованого сторонами добровільного врегулювання на підставі іпотечного застереження, не була предметом розгляду тієї справи. Тому, правова оцінка обставинам з якими закон пов`язує втрату банком права вимоги та підстави вважати припиненим кредитне зобов`язання, та як наслідок визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, повинна бути надана в межах цієї конкретної справи. Щодо строку\~давності при\~зверненні до\~суду з\~цим позовом,\~то позивач\~вважає,\~що ним\~такий строк\~не пропущений.\~Адже порушення банком його майнових прав є триваючим, розтягнутим у часі, оскільки на протязі всього періоду, починаючи з 22.11.2013р. до 20.05.2020р. між сторонами відбувались перемовини та керівництво банка запевняло позивача у виконанні своїх зобов`язань та списанні залишку заборгованості в найкоротші терміни на виконання досягнутої між ними раніше домовленості. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 01.04.2021 року від позивача [PERSON] до суду надано нотаріально посвідчену копію листа Філії Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 22.11.2013 року №11/1-2/07-1470. 18.06.2021 року до суду від представника відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Сороколіт О.В. надійшли додаткові пояснення у справі. 09.02.2023 року через підсистему «Електронний суд» від позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів. 14.11.2023 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів у справі. 22.01.2025 року від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, яка є підставою для відмови у позові. 09.02.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.02.2024 року у задоволенні заяви відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 01.05.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.02.2024 року скасовано та в порядку забезпечення позову зупинено стягнення за виконавчим документом, а саме виконавчим листом №638/8733/14-ц, виданим Дзержинським районним судом м. Харкова від 24.09.2015 року. Постановою Верховного Суду України від 09.10.2024 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено, постанову Харківського апеляційного суду від 01.05.2024 року скасовано та залишено в силі ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.02.2024 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення схожі за змістом до обставин, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» Шахова О.І. проти позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні за клопотанням позивача судом були допитані свідки. 20.12.2021 року в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який на час виникнення спірних правовідносин був керівником відділу по роботі з проблемними активами філії Харківське обласне управління АТ «Ощадний банк України». Свідок повідомив, що знайомий з позивачем [PERSON] , який був клієнтом банку та з яким велись перемовини щодо врегулювання питання погашення кредитної заборгованості. У подальшому кредитним комітетом банку було прийнято рішення про надання згоди позичальнику та іпотекодавцю [PERSON] на продаж предмету іпотеки квартири, яка була предметом забезпечення по кредитному договору та належала йому на праві власності. Ціна продажу квартири була визначена сторонами заздалегідь із залученням незалежної оціночної компанії та була ринковою і становила 100\~000,00 доларів США. Грошові кошти отримані [PERSON] від продажу квартири в повному обсязі в сумі 100\~000,00 доларів США були направлені на погашення кредитної заборгованості в день продажу квартири в 2013р. Оскільки отриманих від продажу квартири грошових коштів на погашення всієї заборгованості по кредитному договору не вистачило, банк наприкінці 2014р. звернувся до суду з позовом для стягнення залишку заборгованості. Свідок зазначив, що прощення заборгованості до [PERSON] не застосовувалось. Проте, банк на протязі тривалого часу дійсно розглядав питання списання залишку заборгованості [PERSON] по кредитному договору та одночасно вживав заходи для стягнення цієї заборгованості. Свідок заперечував наявність окремої домовленості [PERSON] з Харківською філією банка про добровільне врегулювання, однак повідомив суду, що наразі прийнято рішення про списання банком кредитної заборгованості по [PERSON] . У той же час, свідок не зміг пояснити тривале невиконання судового рішення, яким було стягнуто залишок заборгованості з [PERSON] та численні помилки уповноважених осіб банка при зверненні до виконавчої служби для стягнення цієї заборгованості. Крім того, свідок зазначив, що ще на початку 2020 року заборгованість [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року, була списана, про що прийнято відповідне рішення. 28.04.2025 року допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є начальником Харківської філії банку, надала пояснення, що знайома з позивачем [PERSON] , який був клієнтом банку та з яким мала раніше спілкування, як часто свідок не пригадала. Обставини знайомства та суті розмов з [PERSON] свідок також не пригадала. Однак, наголосила, що всі дії вчиняла в межах чинного законодавства та відповідно до внутрішніх положень банка, а деталі таких дій вона вже не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу. При цьому, вона є керівником філії та має велику завантаженість по роботі, безліч обов`язків і щоденні зустрічі, наради, тому не може пригадати обставини подій, які мали місце в далекому минулому. Водночас, свідок заперечувала будь-які домовленості про добровільне врегулювання між позивачем і відповідачем з приводу врегулювання кредитної заборгованості. Наголосила, що процедура прощення залишку заборгованості по кредитному договору щодо [PERSON] банком застосована не була. Свідок зазначила, що особисто вона не підписувала будь-яких документів, в яких стороною був позивач. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і для вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 та частиною 5 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1, 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 7 частини другої\~статті 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що, встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої\~статті 16 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Під час судового розгляду встановлено, що 12.08.2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №2538, відповідно до якого Банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 197\~460 доларів США на придбання трикімнатної квартири по [ADDRESS] , з кінцевим терміном погашення заборгованості до 11.08.2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 12.08.2008 р. між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір №3142, згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , що належала йому на праві приватної власності. 19 грудня 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №2538. Умовами додаткової угоди було передбачене суттєве скорочення терміну остаточного повернення кредитних коштів, а саме з 11.08.2028 на 19.12.2011 рік. Тобто, кінцевий термін погашення кредитної заборгованості припадав на дату укладення сторонами цієї додаткової угоди. Відповідач не заперечував тієї обставини, що скорочення терміну повернення кредитних коштів було пов`язано з наданням права банку, як кредитору за договором про іпотечний кредит №2538 та іпотекодержателю за іпотечним договором №3142, після укладення таких змін вимагати від позичальника [PERSON] погашення всієї суми заборгованості по кредитному договору та при цьому звернути стягнення по іпотечному договору на предмет іпотеки, яким була квартира, що належала на праві власності [PERSON] , як на тому наголошував позивач. Однак, відповідач заперечував факт досягнення з позивачем домовленості про добровільне врегулювання спору, хоча не надав суду будь-яке інше розумне пояснення цій обставині, яке дозволило б зробити висновок, що укладення угоди від 19.12.2011 відповідало інтересам позивача, як позичальника та іпотекодержателя з інших причин, окрім наведених позивачем. У цьому контексті, суд надає оцінку показам допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] та подальшим подіям, які мали місце у правовідносинах позивача та відповідача. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які знаходяться в трудових відносинах з відповідачем і заперечили факт досягнення домовленості з позичальником (іпотекодавцем) [PERSON] по добровільному врегулюванню погашення кредитної заборгованості. Так, жоден з указаних свідків не зміг пояснити суду, з якою іншою правомірною метою, окрім як для добровільного врегулювання, могла бути укладена між банком і позивачем угода від 19.12.2011 року, якою було скорочено термін повернення кредитних коштів на 15 років, з 11.08.2028 на 19.12.2011 рік. Адже, ні позивач, ні відповідач не наголошували на тому, що [PERSON] мав наміри погасити всю суму кредитної заборгованості. Більше того, підписання цієї угоди суттєво погіршувало майнове становище [PERSON] , оскільки в результаті банк достроково отримував право вимоги погашення кредитної заборгованості та право звернення стягнення на предмет забезпечення квартиру в рахунок погашення заборгованості. Крім того, свідок [PERSON] на більшість запитань не змогла надати відповіді з посиланням на велике навантаження, як керівника банківської установи АТ «Ощадбанк» в Харківському регіоні та давність подій. При цьому, незважаючи на те, що свідок не змогла пригадати обставини подій 2011 2013 року, вказувала, що не підписувала особисто будь-яких документів з позивачем, і водночас зазначила, що будь-якого врегулювання сторони не досягли, що видається цілком алогічно та неправдоподібно. При цьому, наголошуючи на великому досвіді роботи керівника філії банку, свідок не змогла згадати як часто в практиці банка трапляються аналогічні випадки пов`язані з суттєвим скороченням терміну погашення кредиту майже на 15 років і достроковим зверненням стягнення на іпотечне майно у зв`язку з цим. Також, свідок [PERSON] не зміг пояснити, чому він як уповноважена особа банку продовжував запевняти [PERSON] в подальшому списанні заборгованості на протязі тривалого часу, в той час, коли банк звертався до виконавчої служби для стягнення заборгованості [PERSON] , однак не здійснював заходів з пошуку активів позичальника, допускався помилок при зверненні до виконавчої служби та як це співвідноситься з його доводами про відсутність добровільного врегулювання між сторонами. Подальші дії сторін підтверджують висновок суду, що фактично сторони укладенням угоди від 19.12.2011 року досягли домовленості з врегулювання погашення кредитної заборгованості. Так, на підставі угоди від 19.12.2011 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2013 року по справі №2-10178/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року задоволено у повному обсязі. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року в сумі 190\~368,87 доларів США, що є еквівалентом 1\~521\~618,38 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 2\~832 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №3142 від 12.08.2008 року, а саме: квартиру, 3-х кімнатну [ADDRESS] , житловою площею 58,1 кв.м., загальною площею 82,8 кв.м., що є власністю [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від свого імені будь-якій особі покупцеві, на умовах та в порядку, викладеному в статті 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, з наданням Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» права отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається із вказаного рішення суду від 27.08.2013 року, [PERSON] визнав позовні вимоги банку в повному обсязі. Вказане судове рішення від 27.08.2013 року, сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили. Незважаючи на те, що за вказаним судовим рішенням банк звернув стягнення на іпотечне майно з метою погашення заборгованості, у зв`язку з чим, цим рішенням було надано банку право продати від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», суд зазначає, що такий спосіб захисту можливий у тому випадку, коли сторони в договорі іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідному іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному\~статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. по справі №310/11024/15-ц). Однак, як встановлено судовим розглядом даної справи, в іпотечному договорі №3142 від 12.08.2008 року, його сторони (позивач і відповідач) в пункті 6.6. передбачили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання. Таким чином, звернення банку до суду з позовом в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» не було неналежним способом захисту його права, як іпотекодержателя. Банк, як іпотекодержатель, на підставі застереження в іпотечному договорі мав право самостійно, тобто в позасудовому порядку, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій третій особі покупцеві. При цьому, частина друга\~статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором\~спосіб задоволення вимог іпотекодержателя\~не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим\~Законом\~способи звернення стягнення на предмет іпотеки,\~означає, що у разі, якщо у\~договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій\~статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то\~їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом\~задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб\~звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом\~звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №910/17423/17). Згідно з абзацом п`ятим частини першої\~статті 39 Закону суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає\~спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 вказаного Закону\~(постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16). Як вбачається з рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2013 року у справі №2-10178/11, банк просив і суд встановив спосіб реалізації, не пов`язаний з реалізацією іпотечного майна на прилюдних торгах, а надав право продажу предмету іпотеки банку від свого імені будь-якій особі. Як встановлено\~судом,\~банком так\~і не\~було здійснено\~реалізацію іпотечного\~майна від\~свого імені\~іншій особі,\~таке право\~за згодою\~банка та\~ [PERSON] \~було надано\~власнику квартири,\~тобто [PERSON] ,\~що не\~оспорюється сторонами\~в цій\~справі та\~підтверджується письмовими\~доказами,\~зокрема витягами\~з протоколу\~засідання кредитного\~комітету філії\~ Харківське\~обласне управління\~АТ «Державний\~ощадний банк\~України» за\~№182-7\~від 21.11.2013\~р., №160-6 від 18.10.2013 р., №150-4 від 04.10.2013 р., офіційними листами банку від 22.11.2013 р. направленими на адресу [PERSON] , від 22.11.2013 р. №11/1-2/07-1470 направленого на адресу приватного нотаріуса ХМНО Гібадулової Л.А., листом позивача від 22.11.2013 р. направленого на адресу покупця [PERSON] . Також вказане зазначено і у відзиві на позов. Такий продаж був здійснений за ціну в сумі 754\~000,00 грн., що було еквівалентно 100\~000,00 доларів США, яку сторони визначили на підставі звіту про оцінку майна №1-0310/1, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Інвестиційно-консалтингова компанія «Проконсул» від 03.10.2013 року, яка була погоджена з банком та визнана справедливою, про що зазначено в витягах з протоколу засідання кредитного комітету філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», що також не оспорювалося відповідачем. Крім того, суд звертає увагу, що в усіх зазначених листах і рішеннях кредитного комітету банку ствердно зазначено саме про добровільну реалізацію предмету забезпечення кредиту з метою направлення всіх отриманих від продажу коштів у рахунок погашення заборгованості на рівні не менше, ніж 754 000, 00 грн., що за офіційним курсом НБУ дорівнювало 100 000, 00 доларів США. Також, акцентовано увагу на тому, що запропонований порядок врегулювання спору шляхом добровільного продажу предмету іпотеки є найбільш прийнятним за існуючих обставин і вигідним для банку. Вказані обставини, на переконання суду свідчать про добровільний характер врегулювання спору з погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед банком. При цьому, як було встановлено, 22.11.2013 року [PERSON] перерахував у повному обсязі грошові кошти, що були ним отримані від продажу квартири, що підтверджується квитанцією №52781920, а також не заперечується відповідачем. Суд відхиляє зауваження банка про відсутність домовленості з добровільного врегулювання та відсутність підстав для припинення зобов`язань [PERSON] . Так, надаючи подальшу оцінку спірним правовідносинам позивача та відповідача, суд звертає увагу, що листом Філії Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 22 листопада 2013 року №11/1-2/07-1470, адресованого приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу [PERSON] банком було повідомлено, що у зв`язку з добровільною реалізацією заставленого майна, яке є предметом Іпотечного договору №3142 від 12.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №8680, згідно Договору купівлі-продажу, банк просить зняти заборону відчуження нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] та є предметом вказаного іпотечного договору, а саме: квартири [ADDRESS] , та просить виключити записи стосовно заборони відчуження об`єктів нерухомого майна та іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому, дослідженням змісту Іпотечного договору №3142 від 12.08.2008 року судом встановлено, що відповідно до пункту 4.4. цього договору право іпотеки припиняється виконанням у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, суд приходить до висновку, що підставою зняття заборони відчуження квартири стало виконання належним чином [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором на умовах, які були погоджені з банком. Отже, відкриті та офіційні дії уповноважених осіб банку, вказують на те, що між банком та [PERSON] була досягнута домовленість по добровільному врегулюванню погашення кредитної заборгованості. Воля банка як юридичної особи була направлена на отримання від позичальника [PERSON] грошових коштів в обумовленому розмірі, еквівалентному 100\~000,00 доларів США, що на час подій було вигідним для банку. Суд вважає, що швидке погашення заборгованості по договору кредиту в розмірі, погодженому сторонами, який хоча і не покривав усієї суми кредиту, однак виходячи з принципу свободи договору, передбаченого в ст. 6, 627 ЦК України, влаштовував обидві сторони, тому така домовленість про добровільне врегулювання стала підставою для зняття заборони з іпотечного майна, яке за умовами договору було можливо у разі виконання основного зобов`язання. При цьому, суд позбавлений можливості надавати оцінку будь-яким економічним розрахункам такої угоди, адже суд повторює, що відповідно до принципу свободи договору сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні його умов. Судом також враховано, що в даних правовідносинах позивач [PERSON] був споживачем послуг банку, тобто більш слабкою стороною, що вимагало прозорості та відкритості дій з боку банка та його уповноважених осіб, надання повної інформації в кредитних правовідносинах, які суд вважає були тривалими. Окрім цього, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2015 року у справі №638/8733/14-ц, у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.08.2015 року, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2015 року скасовано в частині вирішення позовних вимог до [PERSON] . Позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12.08.2008 року станом на 11.02.2014 року у розмірі 106\~134,32 долари США., з яких 92\~568,87 доларів США заборгованість по кредиту, 13\~443,92 долари США 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 121,53 долари США 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків, що відповідно до офіційного курсу НБУ в гривні України становить 2\~712\~588,06 грн. та 5\~481,00 грн. судового збору. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін. Стосовно невиконаного рішення Апеляційного суду Харківської області по справі №638/8733/14-ц від 06.08.2015 року, відповідно до якого стягнутий залишок заборгованості з [PERSON] перед банком за тим же іпотечним кредитом, по якому відбулось добровільне врегулювання, суд зазначає наступне. Виконавчий документ, виданий на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у справі №638/8733/14-ц про стягнення боргу за зобов`язаннями, які суд вважає такими, що припинилися виконанням сторонами досягнутої домовленості з врегулювання погашення кредитної заборгованості, що фактично мало місце 22 листопада 2013 року в результаті добровільного (позасудового) врегулювання на підставі іпотечного застереження, виконання по якому було прийнято кредитором, свідчить про те, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню. Суд вважає, що припинення зобов`язання у кредитних правовідносинах носить остаточний характер і перериває будь-який зв`язок між сторонами цього зобов`язання, тому виконавчий лист, виданий на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у справі №638/8733/14-ц після встановлення судом обставин, з якими закон пов`язує припинення зобов`язання, не підлягає виконанню. Суд вважає, що наразі відсутні підстави для стягнення з [PERSON] на користь банка суми заборгованості, оскільки така заборгованість вважається погашеною виконанням, проведеним належним чином з боку позивача. Крім того, позивач вправі вимагати припинення зобов`язання за іпотечним кредитом після того, як відповідач втратив право вимоги зобов`язань після застосованого сторонами добровільного врегулювання на підставі іпотечного застереження, враховуючи обов`язковість його умов для сторін (стаття 629 ЦК України), які встановили в іпотечному договорі іпотечне застереження, реалізувавши принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України). \~ \~ \~ \~Крім того, 14.01.2022 року листом №118.20-12-83 за підписом Заступника начальника управління з роздрібного бізнесу філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» Н.О. Скляр, було повідомлено [PERSON] , що рішення про списання заборгованості [PERSON] перед АТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року, що обліковується на балансі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» було прийнято постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28.02.2020 року №118. 20.01.2022 року листом №118.20-12-151 за підписом Заступника начальника управління з роздрібного бізнесу філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» Н.О. Скляр, в доповнення до листа №118.20-12-83 від 14.01.2022 року, направлено на адресу [PERSON] витяг з постанови правління АТ «Ощадбанк» від 28.02.2020 року №118 (з додатком) з питання IX «Про списання за рахунок резерву безнадійної заборгованості за кредитними операціями фізичних осіб, що обліковується на балансі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк», де в додатку до цієї постанови, зазначені відомості про списання заборгованості [PERSON] . З урахуванням наведених вище обставин, суд вважає вимоги позивача про припинення зобов`язання та визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, законними та обґрунтованими, такими, що підтверджуються наявними по справі доказами. При вирішенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача завданої матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного. Сума завданих позивачу матеріальних збитків складає 2 990 025, 97 грн. та підтверджується постановами державного виконавця Березньова А.С. від 20.05.2020 року за відкритими виконавчими провадженнями на підставі заяви відповідача (банка). Така вимога банка забезпечена примусовим виконанням, а тому становить втручання у право позивача [PERSON] на мирне володіння майном у значенні статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Компанія "Регент" проти України», заява №773/03). При цьому, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003р. №261\~(у редакції постанови Кабінету Міністрів України\~від 6 березня 2017р. №122) затверджено статут публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Згідно пункту 1 статуту Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України (далі - Банк) є державним банком. Банк утворений відповідно до розпорядження Президента України від 20 травня 1999 р.\~№ 106, постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1999 р.\~№ 876\~(Офіційний вісник України, 1999 р., № 21, ст. 955) шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у відкрите акціонерне товариство Державний ощадний банк, тип якого відповідно до\~Закону України\~Про акціонерні товариства змінено на публічне акціонерне товариство. Банк є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком України 31 грудня 1991 р. за № 4. Пунктами 8, 9 статуту передбачено, що Єдиним акціонером\~Банку,\~якому належить\~100\~відсотків акцій\~у статутному\~капіталі Банку,\~є держава. Функції\~з управління\~корпоративними правами\~держави у\~Банку здійснює\~Кабінет Міністрів\~України. Кабінет\~Міністрів України\~виконує також\~функції вищого\~органу управління\~Банку.\~Згідно пунктів\~18,\~19\~статуту \~Банк\~у своїй\~діяльності керується\~Конституцією\~України,\~Цивільним\~кодексом України,\~Господарським\~кодексом України,\~Законами України\~Про\~банки і\~банківську діяльність,\~Про\~акціонерні товариства,\~іншими законами\~України,\~нормативно-правовими\~актами Президента\~України,\~Кабінету Міністрів\~України,\~Національного банку,\~державних органів,\~прийнятими відповідно\~до визначеної\~законом їх\~компетенції щодо\~контролю за\~діяльністю Банку\~як суб`єкта\~господарювання та\~суб`єкта режимно-секретної\~діяльності,\~положеннями цього\~Статуту,\~а також\~внутрішніми нормативними\~документами Банку. У разі зміни законодавства або у разі наявності розбіжностей між положеннями цього Статуту та нормами законодавства цей Статут застосовується в частині, що не суперечить законодавству. Статтею 32\~Статуту передбачено,\~що відокремлені\~підрозділи Банку\~використовують найменування\~Банку.\~До назви\~відокремленого підрозділу\~Банку може\~додаватися найменування\~місцезнаходження цього\~відокремленого підрозділу. Відокремлені підрозділи Банку (територіально відокремлені безбалансові відділення, філії та представництва Банку) мають печатки із своїми офіційними найменуваннями та штампи. Отже, посилання відповідача на економічну самостійність банку не спростовує того факту, що держава є єдиним акціонером банку, а тому гарантії статті 1 Першого протоколу до Конвенції застосовні до правовідносин банка та позивача у даній справі. При цьому, суд не звільнений від обов`язку здійснювати судовий контроль за дотриманням основоположних прав людини навіть у горизонтальних (приватних) правовідносинах, що вимагає від нього аналізу дотримання як правомірного, так і допустимого втручання у право власності особи при вирішенні спору. Спираючись на принципи, які стосуються вимоги законності втручання, які Європейський суд з прав людини виклав у справі «Serkov v. Ukraine», no. 39766/05, 7 July 2011 (п.п. 33 - 35), суд звертає увагу, що вимога банку, яка забезпечена примусовим виконанням, якою невраховані правові наслідки добровільного врегулювання та припинення зобов`язання [PERSON] перед банком за кредитними правовідносинами, не може вважатися втручанням здійсненим відповідно до закону у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому суд констатує порушення з цих підстав права позивача на мирне володіння майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. \~ \~ \~ \~Збитками зокрема є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). \~ \~ \~ \~Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. \~ \~ \~ \~Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. \~ \~ \~ \~В статті 1166 ЦК України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. \~ \~ \~ \~Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. \~ \~ \~ \~Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. \~ \~ \~ \~Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Суд приходить до висновку, що сума відшкодування завданих позивачу матеріальних збитків складає 2 990 025, 97 грн. та підтверджується постановами державного виконавця Березньова А.С. від 20.05.2020 року за відкритими виконавчими провадженнями на підставі заяви відповідача (банка), які становлять предмет вимоги, яка забезпечена примусовим виконанням. Крім того, частинами 1-3\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. \~ \~ \~ \~В статті 1167 ЦК України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. \~ \~ \~ \~Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. \~ \~ \~ \~Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. \~ \~ \~ \~У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких \~наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. \~ \~ \~ \~У рішенні ЄСПЛ від 12.07.2007 у справі «Stankov v. Bulgaria». Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує висловлену раніше думку, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує копіткого дослідження в кожному окремому випадку. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Отже, зважаючи на тривалі порушення АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» майнових і немайнових прав позивача, які завдали позивачу серйозних психологічних страждань, розчарувань і незручностей, позивачу завдана моральна шкода. При цьому, суд вважає розумним і співмірним заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 126 275 грн., який розрахований виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, за кожний місяць безпідставного порушення прав позивача, тобто з 01.12.2013 року по дату вимушеного звернення позивача до суду з цим позовом, а саме 30.06.2020 року, що в підсумку дорівнює 79 розмірам прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, за весь період порушення прав позивача. Щодо заяви відповідача про застосування строків давності, суд зазначає про таке. Статтею 256 ЦК України\~визначено позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Оскільки позовна давність є інститутом цивільного права, вона може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій\~статті 1 ЦК України. \~ \~ \~ \~Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов в матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору. \~ \~ \~ \~Застосування строку позовної давності в розумінні\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського Суду з прав людини забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини 1\~статті 261 ЦК України\~за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності, слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в\~ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зважаючи на наведені положення національного законодавства та враховуючи принципи його застосування, слід зазначити, що у цій конкретній справі позивач посилався на триваюче порушення його цивільних прав з боку відповідача та на конкретну подію, яка зумовила позивача звернутися до суду з цим позовом, яку позивач пов`язує з відкриттям виконавчого провадження, яке відбулось 20.05.2020 року, що підтверджується постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Березньова А.С. про стягнення з [PERSON] на користь Банка заборгованості за іпотечним кредитом у розмірі 2 712 588, 06 грн. та 5481,00 грн. судового збору. Також позивач послався на постанову від 20.05.2020 року державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Березньова А.С. про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 271 806, 90 грн. у зв`язку зі стягненням з нього на користь Банка заборгованості за іпотечним кредитом у розмірі 2 712 588, 06 грн. та 5481,00 грн. судового збору, та на постанову від 20.05.2020 року державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Березньова А.С. про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику - [PERSON] у межах суми боргу 2 990 025, 97 грн. \~ \~ \~ \~Усі зазначені постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Березньова А.С. були прийняті в межах виконавчого провадження ВП №62162126 однією датою - 20.05.2020 року та на підставі заяви Банка про примусове виконання. Отже, до дати звернення Банком до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчих листів, у позивача не було потреби в зверненні до суду, оскільки зважаючи на триваючі правовідносини між позивачем і відповідачем, їх характер, суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, оскільки порушення свого майного права пов`язує саме з відкриттям виконавчого провадження №62162126 від 20.05.2020 року, в межах якого було накладено арешт на грошові кошти (майно) позивача за заявою банка, на підставі виконавчого документу, який не підлягає виконанню. Розглядаючи справу "Єлісей-Узун і Андоні проти Румунії" (заява №42447/10)\~ Європейський суд з прав людини нагадав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Ступінь застосування цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Більше того, необхідно враховувати, зокрема, різноманітність доводів, з якими сторона у справі може звернутися до суду, та відмінності, що існують у Договірних Державах стосовно встановлених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків та викладення і підготовки судових рішень. Ось чому питання про те, чи виконав суд обов`язок умотивувати своє рішення, як того вимагає стаття 6 Конвенції, можливо вирішити лише з обставин відповідної справи. Застосовуючи дану вимогу в контексті цієї справи, суд вважає, що ним були належним чином заслухані доводи сторін, яким були створені рівні процесуальні можливості в доведенні перед судом своїх позицій та підтвердженні їх доказами, яким, з урахуванням принципів змагальності та рівності сторін надано належну правову оцінку, яка містить відповіді на всі важливі аргументи сторін. Згідно вимог\~статті 141 ЦПК України\~судові витрати, які складаються зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved