Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У березні 2024року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.07.2016 р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 8/07 про надання послуг з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів. Виконавцем за даним договором є Фізична особа-підприємець [PERSON] . Пунктом 4.1. Договору встановлено, що вартість робіт по Договору складає 35750, 00гривень. [PERSON] за даним Договором на користь відповідача було сплачено грошові кошти в сумі 26767,00 грн. Пункт 5.1. Договору зазначає, що «Замовник сплачує Виконавцю вартість робіт на підставі рахунок-фактури в наступному порядку: - аванс в розмірі 70% сплачується до початку виконання робіт; - решта сплачується після проведення монтажу металовиробів та підписання акту прийому-передачі виконаних робіт.» Таким чином, при підписані з відповідачем Договору, позивач на виконання своїх зобов`язань за Договором - здійснив оплату 70% (сімдесят відсотків) вартості послуг. В той же час відповідач не виконав своїх зобов`язань по Договору.? У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по Договору [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вимогами до [PERSON] про стягнення сплачених за Договором коштів. 03 вересня 2021 року Святошинським районним судом міста Києва було прийнято рішення по справі № 759/15578/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про часткове задоволення позовних вимог та вирішено стягнути заборгованість в сумі 26767,00 гривень Постановою Київського апеляційного суду по справі № 759/15578/20 (Номер провадження: 22-ц/824/2354/2022 ) від 31 травня 2022 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року по справі№ 759/15578/20 було залишено без змін. Позивачем було сплачено на користь відповідача кошти згідно наступних квитанцій; квитанція 0868-6747-9606-0205 від 18.05.2017р. - 9980, 00 грн.; квитанція 0876-5906-2264-0981 від 26.05.2017р. - 10000,00 грн.; квитанція 0882-6295-7536-0519 від 01.06.2017р. - 6787,00 грн. Відповідності до п.2.1 Договору відповідач був зобов`язаний виконати замовлення в строк не пізніше 20 робочих днів з дня отримання завдання та попередньої оплати згідно п.5.1. Договору. Таким чином, відповідач повинен був виконати замовлення в строк до 21.06.2017року. Однак, як вже зазначалося вище, відповідач не виконав своїх зобов`язань по Договору. Рішення суду вступило в силу з моменту винесення постанови Київського апеляційного суду по справі № 759/15578/20 від 31 травня 2022 року. Таким чином строк за який повинна бути нарахована пеня, у відповідності до частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» складає період з 21.06.2017 р. по 31.05.2022 року - 1806 днів. Як вказувалося вище, вартість робіт по Договору складає 35750, 00 гривень. Таким чином, сума пені, яку відповідач повинен сплатити на користь позивача складає 1 936 935, 00 гривень. Вказана сума розраховувалася наступним чином:35750 гривень (Вартість робіт по Договору) х 3% (пеня) х 1806 днів = 1 936 935, 00гривень. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача пеню за період з 21.06.2017 по 31.05.2022 в розмірі 1 936 935,00 грн. 08.03.2024року ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого розгляду справу. 02.07.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 02.12.2024 від представника відповідача [PERSON] , адвоката Горянської К.І. надійшло заперечення на позов, згідно якого остання просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом №759/15578/20 виданого 21.11.2022 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 30804,85 грн. закінчене, а тому позивач зловживає своїм правом. На підставі вищезазначеного просила суд закрити провадження по справі. В судове засідання позивач та його представник надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутність та просили суд задовольнити позов. В судове засіданні відповідачка та її представник не з"явилися, про час та місце слухання справи, повдомлялися судом належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.07.2016 р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 8/07 про надання послуг з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів. Виконавцем за даним договором є Фізична особа-підприємець [PERSON] . Відповідно до п.4.1. вартість робіт по договору складає 35750,00 грн. Відповідно до п.5.1. замовник сплачує виконавцю вартість робіт на підставі рахунку- фактури в наступному порядку: - аванс в розмірі 70% сплачується до початку виконання робіт; - решта сплачується після проведення монтажу металовиробів та підписання акту прийому-передачі виконаних робіт. Судом встановлено, що [PERSON] було сплачено на користь [PERSON] наступні за суми: 9980,00 грн. - квитанція 0868-6747-9606-0205 від 18.05.2017р.; 10000, 00 грн. - квитанція 0876-5906-2264-0981 від 26.05.2017р.; 6787,00 грн. - квитанція 0882-6295-7536- 0519 від 01.06.2017р., що у загальній кількості складає 26 767,00грн. без зазначення призначення платежу. В той же час, позивачем надані квитанції платниками у яких вказані [PERSON] , а також [PERSON] : 3495,00 грн. - квитанція 0616-6836-0892-0108 від 08.09.2016р.; 9018,00 грн. - квитанція 0888-6315-0020-0149 від 07.06.2017р.; 9950,00 грн.- квитанція 0897-6292-7056-0085 від 16.06.2017р.; 10050,00 грн. - квитанція 0903-5707-0542- 0849 від 22.06.2017р.;9980,00 грн., квитанція 0912-5982-9717-0638 від 01.07.2017р.; 9500,00 грн.,квитанція Р24АР24А254024525А57169 від 06.07.2017р. без зазначення призначення платежу. Отже, суду не надано доказів оплати грошових коштів за договором підряду №8/07 іншою особою, що є допустимим згідно до ст. 528 ЦК України лише у випадку ідентифікації спрямування коштів і яким може бути зазначення призначення платежу. Квитанції у яких платником вказана [PERSON] , також не є належним доказом, оплати робіт, які [PERSON] повинна була виконати. Відповідно до умов договору, ціна договору складає 35750,00 грн., з яких до проведення монтажу металовиробів (який, як зазначає позивач не відбувся) замовник мав сплатити 70 %, тобто 25 025,00 грн. Оскільки позивачем доведено здійснення перерахунку коштів (квитанція 0868-6747- 9606-0205 від 18.05.2017р.; 10000, 00 грн. - квитанція 0876-5906-2264-0981 від 26.05.2017р.; 6787,00 грн. - квитанція 0882-6295-7536-0519 від 01.06.2017р.) на користь відповідача, судом враховується лише ця підтверджена сума у розмірі 26767,00 грн. Така позиція вбачається з огляду на те, що судом встановлена фактична наявність зобов`язання за договором та фактичні дії позивача направлені на виконання його обов`язків. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню щодо стягнення пені. Згідно розрахунку заборгованості за період з 21.06.2017 по 31.05.2022року складає: 3% пені. Вказана сума розраховувалася наступним чином:35750 гривень (Вартість робіт по Договору) х 3% (пеня) х 1806 днів = 1 936 935, 00гривень. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексі інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз вказаної норми вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними кредитору, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Отже, сума 3 % річних, встановлена позивачем підлягає стягненню в повному обсязі тобто в сумі 1 936 935, 00гривень. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України. Проте, якщо розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір пені може бути зменшено за рішенням суду. Враховуючи розмір неповернутих боржником кредитних коштів, що є значно меншим ніж нарахована позивачем неустойка (пеня), відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання боржником, тобто через не співмірність із розміром основного боргу, суд приходить до висновку про наявність підстав до застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені. Так, як розмір заборгованості є значно меншим ніж нарахована пеня, а позивач не надав до суду жодних доказів, що внаслідок невиконання боржником умов договору їм завдані значні збитки, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню - до 26767,00 грн.( тобто сума, яка дорівнює розміру основного боргу). Зменшуючи суму пені суд також враховує реальну можливість відповідача по сплаті даної пені, а також те, що стягнення зазначеної пені в позові у повному розмірі поставить відповідача ще в більш тяжке матеріальне становище. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. У постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 по справі N3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі N6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В силу ст. 417 ЦПК України, зазначене рішення є обов`язковим для всіх судів України, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України. Зобов`язання, що виникли у відповідача на підставі зазначених вище судових рішень є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається , що відповідач не виконує зазначені зобов`язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N6-59цс13, N3-65гс11, позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних, а також процент за користування позикою, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем чи його представником, а тому враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial