Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Китайгородської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що від шлюбу з відповідачкою мають сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . З моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, тобто з 2019 року сторони почали проживати окремо. З цього моменту відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться розвитком дітей, не цікавиться станом їхнього здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє Інтересу до внутрішнього світу дітей - створились умови, які шкодять інтересам дітей. У зв`язку із чим позивач просить позбавити батьківських прав відповідачку по відношенню до неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 28.02.2025 року і до повноліття кожної дитини. Позивач та його представник - адвокат Сусла І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, не заперечували проти проведення про справі заочного розгляду. Крім того позивач пояснив, що він перебував на заробітках в російській федерації де і одружився з відповідачкою. Після народження дітей відповідачка не займалась їх вихованням. Вона більшість часу перебувала за межами їх помешкання та зловживала слабоалкогольними напоями. В зв`язку з цим він в 2019 році переїхав з російської федерації в Україну разом з дітьми. Відповідачка взагалі не заперечувала проти переїзду дітей з ним в Україну і не перешкоджала виїзду дітей в Україну. Після переїзду дітей в Україну , відповідачка життям дітей не цікавиться, за останні п`ять років телефонувала дітям , але під час розмов вона перебувала в стані алкогольного сп`яніння, давала дітям якісь обіцянки, які не виконувала. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Представник Виконавчого комітету Китайгородської сільської ради в судовому засіданні підтримав висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Вихованням та утриманням дітей займається позивач та його батьки. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали показання, в яких підтвердили викладені у позовній заяві обставини. Заслухавши представника позивача, позивача, представника третьої особи , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що у 2014 році між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб на території російської Федерації, Від спільного шлюбу у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 12.10.2016 року, відповідно до актового запису №1257 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] , відповідно до актового запису №303. У 2019 році Позивач разом із дітьми покинув територію російської федерації та переїхав на постійне місце проживання в Україну, оскільки мати дітей не піклувалася про них та не виконувала батьківських зобов`язань, також на той момент Позивач не мав працевлаштування та зареєстрованого місця проживання. Місце проживання Позивача та дітей зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки №169 від 25.02.2025 р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб видана Китайгородською сільською радою. З копії технічного паспорта на житловий будинок від 07.06.2013 року в якому проживає Позивач із дітьми вбачається, що власником вказаного будинку є мати Позивача - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] змінили громадянство російської Федерації та набули громадянство України, що підтверджується копією довідки №6834-000008984 від 30.01.2023 року про реєстрацію особи громадянином України, з якої вбачається, що [PERSON] набула громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» та відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 07.02.2018 року та копією довідки №6834-000009024 від 30.01.2023 року про реєстрацію особи громадянином України, з якої вбачається, що [PERSON] набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» та відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 25.02.2014 року. Починаючи з 2019 року діти - [PERSON] та [PERSON] не проживають разом з матір`ю, [PERSON] , протягом всього часу, Позивач доглядає за своїми дітьми, займається їх вихованням та утриманням, піклується про їхній духовний та фізичний розвиток, забезпечує усім необхідним: харчуванням, одягом, дозвіллям, медичним лікуванням, повністю опікується їхніми інтересами та потребами, створюючи при цьому усі необхідні умови для їхнього повноцінного життя, що підтверджується копією довідки №01-41/59 від 23.11.2023 року виданої службою у справах дітей Китайгородської сільської ради Кам`янець- Подільського району Хмельницької області, в якій зазначено, що [PERSON] , виховує своїх дітей, постійно відвідує батьківські збори та активно приймає участь у їхньому дозвіллі. Також у довідці вказано, що матір дітей не проживає разом із ними. На момент розгляду справи діти навчаються в Китайгородському ліцеї їм. О.Борейко і Позивач, як батько цікавиться шкільним життям дітей, результатами їхнього навчання, їх стосунками з однокласниками, поведінкою в колективі та відвідує батьківські збори, що підтверджується копіями довідки №03 від 03.10.2022 року, довідки №35 від 22.11.2023 року, довідки №08 від 24.02.2025 року та довідки №09 від 24.02.2025 року. Саме із Позивачем укладена декларація із лікарем, який надає первинну медичну допомогу сину та доньці, що підтверджується копією декларації №0001- А7МН-Е900. 07.10.2022 року Позивач звернувся із заявою до служби у справах дітей Китайгородської сільської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей, де було зазначено, що діти висловили бажання проживати разом із батьком, а територія мами сприймається як небажана і небезпечна. Враховуючи зазначене та з урахуванням інтересів та ставленням батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дітей до кожного з них, служба у справах дітей Китайгородської сільської ради вважала за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом із батьком - [PERSON] , про що було складено відповідний висновок, копія якого додана до матеріалів справи. Рішенням виконавчого комітету Китайгородської сільської ради Кам`янець-Подільського району від 17.04.2025 №25 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи викладене, як безспірно встановлено в судовому засіданні, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, а саме: не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не допомагає їм матеріально, не цікавиться їхнім здоров`ям, навчанням та вихованням, не спілкується з ними без будь-яких перешкод та причин для цього. Відповідачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що їй чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з дітьми, і таким чином вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, а тому, суд приходить до переконання, що відповідачку слід позбавити батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 4 ст. 170 СК України). Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 193 СК України влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах Відтак, позовні вимоги в частині стягнення аліментів заявлені у розмірі, мінімально встановленому законом, є обґрунтованими та також підлягають задоволенню. При вирішенні спору суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з Відповідачки на користь Позивача для утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення ними повноліття. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved