Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. Представник позивача [PERSON] , 30.04.2025, діючи в інтересах свого довірителя, звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Інчер" про стягнення заборгованості по заробітній платі та клопотанням про витребування доказів. Позовна заява обгрунтована тим, що 20.03.2023 позивач [PERSON] прийнятий у ТОВ «ІНЧЕР» оператором заправних станцій 2 розряду АЗС № 56, згідно з наказом від 03.02.2025 № 38-к він звільнений з роботи 06.02.2025 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. У день звільнення позивача відповідачем не проведено повний розрахунок із звільненим працівником, а саме: не виплачено заробітну плату за листопад 2024 року - 5784,19 грн, за грудень 2024 року 10363,43 грн, за січень 2025 року 6148,69 грн та за лютий 2025 року 7\~258,31 грн. Загальна заборгованість відповідача перед звільненим працівником по заробітній платі станом на 06.02.2025 складає 29\~554,62 грн. Крім того, позивач має право на компенсацію невикористаної на момент звільнення частини щорічної основної відпустки (21 календарний день) за період роботи з 20.03.2024 по 06.02.2025 включно. \~ \~ \~ \~ Оскільки конституційне право позивача на отримання заробітної плати та повного розрахунку при звільненні у встановлені законом строки відповідачем порушено та підлягає захисту, тому прохав стягнути із останнього на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 29\~554,62 грн, компенсацію за 21 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 20.03.2024 по 06.02.2025 та середній заробіток за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум за весь час затримки по день прийняття рішення у справі включно. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 цю позовну заяву було передано для розгляду судді Старокожку В.П. Ухвалою судді \~від 01.05.2025 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та витребувано від відповідача письмові докази за клопотанням позивача. Протягом строку, встановленого судом, відзив на позов від відповідача не надходив. 12.05.2025 за допомогою підсистеми "Електронний суд" представник відповідача Чернишова І.М. надіслала до суду заяву із додатками, які містять витребувані судом письмові докази. Ухвалою суду від 28.05.2025 відкладено судове засідання по справі на 16.06.2025 для повторного виклику сторін. У судове засідання 16.06.2025 сторони не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце його проведення. Від представника позивача адвоката Чубенко Ж.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, у якій вона позовні вимоги підтримала повністю. Від представника відповідача заяви та клопотання не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд доходить висновку, що за результатами судового розгляду має бути ухвалене рішення, яким позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 20 березня 2023 року позивача, [PERSON] , згідно з наказом від 17 березня 2023 року № 199-к прийнято у ТОВ «ІНЧЕР» (код ЄДРПОУ 42556531, місцезнаходження: 39600, м. Кременчук, вул. Халаменюка, буд. 8, офіс 526) оператором заправних станцій 2 розряду АЗС №56, та згідно з наказом від 03 лютого 2025 року № 38-к звільнено з роботи 06 лютого 2025 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Зазначене підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] , копією довідки ТОВ «ІНЧЕР» від 07 квітня 2025 року № 213. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ У день звільнення позивача (06 лютого 2025 року) відповідачем не проведено повний розрахунок із звільненим працівником, а саме: не виплачена заробітна плата за листопад 2024 року 5784,19 грн, за грудень 2024 року 10363,43 грн, за січень 2025 року 6148,69 грн та за лютий 2025 року 7\~258,31 грн. Загальна заборгованість відповідача перед звільненим працівником по заробітній платі станом на 06 лютого 2025 року складає 29\~554,62 грн. Зазначене підтверджується копією довідки ТОВ «ІНЧЕР» від 07 квітня 2025 року № 213, копією листа Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 05 березня 2025 року № ПНС/3.1/394-ЦА-25, копією листа Лубенської окружної прокуратури Полтавської області від 25 лютого 2025 року № 53/3-1203ВИХ-25. Крім цього, позивач має право на компенсацію невикористаної на момент звільнення частини щорічної основної відпустки за період роботи з 20 березня 2024 року по 06 лютого 2025 року включно. Відповідно до \~ \~ \~ \~довідки про доходи від 09.05.2025, наданої на запит суду відповідачем, середньогодинна заробітна плата позивача складає 72,34 грн, середня заробітна плата складає 12333,97 грн. Відповідно до довідки від 09.05.2025, наданої на запит суду відповідачем, на дату звільнення 06.02.2025 компенсація невикористаної щорічної відпустки становить 19 календарних дні. Відповідно до довідки про компенсацію за невикористану відпустку [PERSON] , середньоденна заробітна плата останнього становить 402,01 грн. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пунктах 4,6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника та відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із ч.1 ст.115, ч.1 ст.116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок). Відповідно до п. 2, 3, 8 Порядку у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до статті 81, ч.10 ст. 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Судом встановлено, що відповідач у день звільнення [PERSON] розрахунок з ним не провів, заборгованість по заробітній платі становить 29554,62 грн, що підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, копією довідки ТОВ «ІНЧЕР» від 07 квітня 2025 року № 213, та не оспорюється відповідачем. Отже, виходячи із наведеного, вказана сума заборгованості підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, то відповідно до довідок, наданих на запит суду відповідачем, невикористана відпустка [PERSON] станом на дату звільнення 06.02.2025 складає 19 днів, а не 21 день, як це зазначено позивачем у позовній заяві, та у грошовому виразі становить 7638,19 грн. З урахуванням вищевикладеного, ця сума також підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум за весь час затримки, то суд доходить висновку, що у зв`язку із наявністю встановленого судом порушення прав позивача, що полягає у непроведенні відповідачем своєчасного розрахунку по виплаті заробітної плати із ним, останній має право на стягнення із ТОВ "Інчер" цієї виплати. Періодом її нарахування є 07.02.2025-16.06.2025 включно (по дату ухвалення рішення у справі). Тому суд, здійснивши власні обрахунки, виходячи із кількості днів цього періоду - 130, середньоденної заробітної плати - 402,01 грн, доходить висновку, що сума середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум за весь час затримки складає: 130 * 402,01 = 52261,30 грн та підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку про задоволення позову частково, а саме: повністю - в частині стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати у сумі 29\~554,62 грн та середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум за весь час затримки по день прийняття рішення у справі включно, що становить 52261,30 грн, а також частково компенсації за невикористану щорічну відпустку, тривалість якої, як встановлено судом, складає 19 днів, а не 21, як заявлено позивачем, та становитьу вартісному виразі 7638,19 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Виходячи із вказаної норми закону, слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 12333,97 грн (розмір вказаний у довідці про доходи, наданої відповідачем 09.05.2024 за вих. № 294). Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ ''Про судовий збір'', за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial