Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в розмірі 32616 грн, що утворилася внаслідок невиконання зобов`язання за умовами договору про надання споживчого кредиту № 10004627091 від 20 жовтня 2021 року. В обґрунтування вимог зазначив, що між ТОВ «Діджи Фінанс» (далі - Фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» (в подальшому змінено назву на ТОВ «Компані Інвест Фінанс»; далі - Клієнт) укладено договір факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, відповідно до якого позивач отримав право грошової вимоги до відповідача, яку останній не виконує у добровільному порядку. ІІ. Процесуальні дії у справі Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Водночас, у позові представник позивача зазначив, що у разі своєї неявки не заперечує проти розгляду справи за його відсутності, а у разі неявки відповідача не проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов відповідач не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, за наявними у справі матеріалами та відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалити заочне рішення, яке складено та датоване у порядку частини 5 статті 268 ЦПК України. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києві від 06 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Зміст спірних правовідносин сторін зводиться до стягнення заборгованості, що утворилась внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем перед третьою особою за договором споживчого кредиту, право вимоги за яким відступлено позивачу згідно з договором факторингу. Оцінюючи правову природу предмета спору, усі належні та допустимі докази, які містяться у матеріалах справи, з огляду на вимоги законодавства та усталену судову практику у подібній категорії спорів, суд не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що 20 жовтня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» (в подальшому змінено назву на ТОВ «Компані Інвест Фінанс») та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 10004627091 на умовах строковості, зворотності, платності для власних потреб. Пунктом 2.1 Договору передбачено первинний строк погашення кредиту 21 (календарний) день, а строк виконання зобов`язання визначено до 10 листопада 2021 року (а.с. 15). Згідно з графіком платежів/розрахунків, який міститься у Договорі сторін, загальна вартість вказано кредиту складає 10634,25 грн у грошовому вираженні і включає у себе тіло кредиту у розмірі 7500 грн, проценти - 3134,25 грн. Процентна ставка складає 1,99 % в день. (а.с. 15). Договір № 10004627091 від 20 жовтня 2021 року укладено у електронній формі та підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Також встановлено, що відповідно до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, укладеного між Фактором - ТОВ «Діджи Фінанс» та Клієнтом - ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» (в подальшому змінено назву на ТОВ «Компані Інвест Фінанс»), останній зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі боржників, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених Договором (а.с. 23-27). Представник позивача у позовній заяві зазначає, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» має безстрокову ліцензію на надання послуг факторингу, що видана на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 31 травня 2020 року за № 594, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що ТОВ «Діджи Фінанс» є фінансовою установою, яка має право (ліцензію) здійснювати факторингові операції згідно з вимогами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування» та Положення про ліцензування та реєстрацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 24 грудня 2021 року № 153 (чинного на час виникнення спірних правовідносин). Згідно додатку № 1 до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року, сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи фінанс» становить 32616 грн, із яких: 7500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25116 грн - заборгованість за відсотками.( а.с. 50) Представник позивача на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача на підставі Договору № 10004627091 від 20 жовтня 2021 року надав лист від АТ «Пумб» за № КНО/55 від 02 серпня 2024 року, з якого неможливо ідентифікувати боржника - [PERSON] ( а.с.29-30) Дані з номером картки, зазначені у витягу з Додатку до листа за вих. № КНО-/55 від 02 серпня 2024 року, не містять інформації про власника такої картки. 20 травня 2025 року від АТ «ПУМБ» на виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року, надійшла відповідь, відповідно до якої вказано про те, що станом на 15 травня 2025 року банківська платіжна картка № [NUMBER] не емітована АТ «Пумб». З поміж-іншого зазначають про необхідність надання додаткових відомостей для можливості надання витребуваної інформації. ( а.с. 84) Інших доказів у підтвердження того, що вказаний банківський рахунок належить саме відповідачу, суду не надано. Так само, як не надано жодних інших первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача на підставі Договору № 10004627091 від 20 жовтня 2021 року. Крім того, оцінюючи надані платіжні інструкції № 2474 від 06 вересня 2022 року, № 2493 від 12 вересня 2022 року та № 2544 від 19 вересня 2022 року, відповідно до яких Фактор сплатив відповідні суми за Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року (а.с. 39), суд такі відхиляє, оскільки вони не містять будь-яких даних щодо відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями саме щодо відповідача (не надано актів прийому-передачі реєстру боржників з іхнім прізвищем тощо). Суд відхиляє наданий розрахунок заборгованості, як належний та допустимий доказ, оскільки ткаий не є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує рух коштів та наявну заборгованість відповідача. Також суд вважає недопустимим доказом надану досудову вимогу від 30 жовтня 2023 року (а.с. 32), оскільки така не містить підтвердження належного її отримання [PERSON] . Таким чином, суд вважає непідтвердженими доводи позивача про фактичне надання споживчого кредиту відповідачу та належної передачі права вимоги саме за цим споживчим кредитом Фактору - ТОВ «Діджи Фінанс». ІV. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 4 цієї Статті передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Вимогами статті 1055 ЦК України передбачено, що договір кредиту укладаються у письмовій формі, якщо позикодавець є юридична особа. При цьому абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі - Положення) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому, згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у своїх постановах із подібних правовідносин виснував, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Враховуючи викладене, суд зауважує, що саме виписка з особового рахунку клієнта банку є документом, який може засвідчити надходження грошових коштів на відповідний банківський рахунок відповідача, однак такої суду не надано. Крім того, відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно з частиною 2 статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Порядок надання такого права та видача ліцензії визначаються Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Положенням про ліцензування та реєстрацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 24 грудня 2021 року № 153 (чинному на час виникнення спірних правовідносин). Тому суд дійшов висновку, що будь-яких належних та допустимих доказів у підтвердження фактичного перерахування коштів споживчого кредиту відповідачу та даних про відступлення права вимоги саме за цими зобов`язаннями, матеріали справи не містять. Крім того відсутні докази, що відступлення права вимоги за договором споживчого кредиту сторін здійснено фінансовій установі, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингову діяльність. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed