Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Зміст позовних вимог, пояснення сторін. В серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] , третя особа: Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, в якому просить суд визнати за ним право власності на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилається на те, що він власником 7/8 частин житлового будинку [ADDRESS] . 1/8 частина вказаного житлового будинку зареєстрована за відповідачкою. Він зареєстрований в будинку з 20 травня 1989 року, а проживає з самого народження ( 1947 року), за свій кошт здійснює поточний та капітальний ремонт, користується усіма комунально побутовими послугами та систематично та своєчасно сплачує кошти за проведення всіх необхідних комунікацій та здійснення ремонтно експлуатаційних робіт. Він фактично володіє 1/8 частиною житлового будинку, яка належить відповідачці з 1989 року, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, усі сусіди з ним знайомі та підтвердять факт його проживання. В 2011 році він вже звертався до суду з аналогічним позовом, в тому числі з позовною вимогою про визнання за ним права власності на 1/8 частину спірного житлового будинку. Однак, в цій частині Ірпінський міський суд своїм рішенням від 28.11.2011 року відмовив з причин не надання ним суду доказів того, що [PERSON] на час розгляду справи є живою особою. Всі можливі пошуки її на території України не закінчилися успіхом, інформацію із відділу РАЦ він отримати самостійно не може, через те, що він не є кровним родичем. Фактично він довів факт набуття права власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] , оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше десяти років, а зазначена обставина вже встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Від 2011 року додалося ще тринадцять років фактичного користування спірною часткою будинку. Внаслідок збройного нападу російської федерації на території України та бойовими діями на території селища Гостомель з 24.02.2022 по 30.03.2022 будинок частково пошкоджений снарядами ворога, виникає необхідність у отриманні матеріального відшкодування вартості відновлення, яке без присутності всіх співвласників отримати за законом не можливо. Саме по собі визнання права власності за набувальною давністю за ним не суперечить закону і не порушує права відповідача, яка жодного дня не користувалася своєю власністю та у будинку не проживала. Свободи чи інтереси інших осіб не порушені, а таким чином визнання права власності за набувальною давністю за таких обставин це єдиний спосіб захисту його прав, а відтак виникає необхідність у подачі даного позову. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідач про дату, час і місце слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, отриманих судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. За правилами п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення\~«адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи, Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмових пояснень щодо суті позову суду не надсилав. У відповідності до ст.ст.\~174,\~178 ЦПК України\~відповідач не скористалася своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надала, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявила, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8\~ст. 178 ЦПК України. Зважаючи на відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст.\~223,\~280 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] є власником 7/8 частин будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської міської нотаріальної контори Запісочною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-241 та рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 липня 2011 року у справі № 2-870/2011 ( а.с.5-7,13,14). \~ \~ \~ \~1/8 частина будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення народного суду від 16.06.1972 року, що вбачається із інформації про об`єкт нерухомого майна КП Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с.11). \~ \~ \~ \~Як вказує позивач у позовній заяві, він на протязі 24 років відкрито, безперервно володіє будинком який розташований за адресою: [ADDRESS] , проводить в цьому будинку ремонтні та будівельні роботи, тобто добровільно заволодів чужим майном, а саме майном [PERSON] і продовжує відкрито, безперервно цим нерухомим майном володіти. \~ \~ \~ \~До матеріалів справи позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що [PERSON] померла. \~ \~ \~ \~Ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2025 року про витребування у Ірпінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформації про смерть [PERSON] виконана не була, оскільки не було вказано пер сольні дані останньої (число, місяць та рік народження), які не були зазначені позивачем у клопотанні про витребування доказів. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~статті 317 ЦК України. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі\~статтею 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі 344\~ЦК України\~позивач стверджує, що має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю на квартиру Зазначав, що вказаним будинком він користується відкрито з 1947 року та протягом останніх 24 років, сплачував комунальні послуги, проводив ремонтні роботи. Згідно із\~статтею 328 ЦК України\~набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Відповідно до частин першої, четвертої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно\~(набувальна давність),\~якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~статтею 344 ЦК України. Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від\~14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21 (провадження № 61-7977св22) та інших. Суд зазначає, що, по суті, позовні вимоги позивача зводяться до того, що він є власником 7/8 частин спірного будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 1/8 частина цього будинку належить відповідачці, місце знаходження або перебування якої йому не відомо. Оскільки будинок було пошкоджено внаслідок збройного нападу російської федерації на території України та бойовими діями на території селища Гостомель з 24.02.2022 по 30.03.2022 будинок частково пошкоджений снарядами ворога, виникає необхідність у отриманні матеріального відшкодування вартості відновлення, яке без присутності всіх співвласників отримати за законом не можливо. Саме такими обставинами, зокрема, обґрунтовується позовна заява. Зазначене унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю. Таким чином, позивач не є добросовісним набувачем 1/8 частини будинку, право власності на яку просить визнати за набувальною давністю, а сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Отже, вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим учасниками справи доказам, врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed