Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

До Ірпінського міського суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Позов мотивує тим, що їй\~на праві\~власності належить\~3/5\~частини житлового\~будинку,\~що міститься\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Протягом декількох\~років,\~починаючи з\~червня 2010\~року,\~вона проживала\~разом з\~відповідачами у\~належній їй\~частині будинку.\~Її,\~як матір\~та власницю\~житла,\~разом із\~її речами\~відповідачі виселили\~без її\~згоди у\~літню кімнату,\~обмежуючи її\~у праві\~користуватись та\~вільно розпоряджатись\~її майном,\~ігнорували,\~закривали у\~цій кімнаті,\~перешкоджали виходити\~з кімнати\~на кухню\~та туалет,\~вільно пересуватися\~по будинку.\~Вона не\~могла приготувати\~їсти та\~прати речі,\~не кажучи\~про користування\~ванною кімнатою.\~Спільне проживання\~призводило до\~постійних скандалів\~та з`ясовування\~стосунків,\~що призвело\~до погіршення\~її стану\~здоров`я.\~Крім того,\~за час\~проживання в\~будинку,\~що належить\~позивачу,\~відповідачі розширили\~межі земельної\~ділянки,\~незаконно перемістивши\~огорожу та\~вихідні двері\~на прибудинкову\~територію,\~що порушує\~її права,\~як власника\~цього будинку,\~адже адміністративні\~стягнення щодо\~незаконного заволодіння\~земельними ділянками\~без дозвільних\~документів (правовстановлюючих),\~накладаються на\~позивача,\~як на\~власника.\~Відповідачами зроблено\~перепланування будинку,\~та в\~усі кімнати\~поставлені двері\~із замками,\~що теж\~негативно впливає\~на її\~права,\~як власника,\~ці всі\~поліпшення не\~узаконенні у\~відповідних інстанціях,\~будь яке\~порушення правил\~експлуатації комунікацій\~та споруд,\~без дозволу\~власника,\~призводить до\~накладання на\~неї штрафів.\~Відповідачі вселилися\~до її\~частини будинку\~з її\~згоди тимчасово,\~до вирішення\~ними питання\~придбання власного\~житла.\~Відповідачі на\~земельній ділянці,\~що надана\~їй для\~будівництва і\~обслуговування власного\~будинку,\~без її\~згоди самовільно\~відокремили та\~зайняли 0,04\~га на\~яких самовільно\~збудували житловий\~будинок загальною\~площею 141.3\~кв.м.,\~житловою площею\~63\~кв.м.\~та зареєстрували\~право власності\~на нього\~під літерою\~«А» за\~адресою [ADDRESS] /а\~28.11.2019\~року за\~ [PERSON] .\~Однак,\~відповідачі продовжують\~користуватись її\~будинком,\~створюючи їй\~перешкоди у\~користуванні власним\~майном.\~Житлова проблема\~відповідачами вирішена,\~тому вона,\~як власник,\~заздалегідь неодноразово\~попереджала про\~виселення -\~проте без\~наслідків.\~Щодо відповідача\~ [PERSON] .\~Рішенням від\~28.12.2019\~року по\~справі №\~2760/25909/18\~Солом`янського районного\~суду м.\~Києва розірвано\~її \~шлюб з\~ [PERSON] ,\~її сином,\~тому її\~ проживання\~в її\~частині будинку\~безпідставне.\~У 2016\~році Ірпінським\~міським судом\~Київської області\~розглянуто справу\~за її\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~про виселення.\~В задоволенні\~позову було\~відмовлено.\~Проте відповідачі,\~не зважаючи\~на підтверджене\~в суді\~при розгляді\~справи її\~право власника\~будинку,\~продовжують здійснювати\~їй перешкоди\~у користуванні\~власним майном.\~Відповідачі без\~жодних правових\~підстав проживають\~у її\~будинку,\~в його\~утриманні,\~ремонті,\~оплаті комунальних\~послуг участі\~не беруть,\~добровільно відмовляються\~звільнити житло,\~систематично порушують\~правила співжиття.\~Проживання в\~одному будинку\~з відповідачами\~стало нестерпним,\~вони влаштовують\~сварки та\~погрожують розправою,\~принижують її.\~Вона неодноразово\~зверталась до\~правоохоронних органів\~з питання\~чинення перешкод\~в у\~користуванні своїм\~житлом та\~неналежною поведінкою\~відповідачів.\~Зверталася за\~допомогою до\~депутатів міської\~ради,\~щодо встановлення\~факту неможливості\~проживання в\~спірному житлі\~та факту\~неможливості потрапити\~до власного\~будинку,\~через відсутність\~ключів від\~хвіртки та\~будинку.\~Відповідачі постійно,\~протягом тривалого\~часу продовжують\~порушувати її\~права як\~власника,\~адже чинним\~законодавством передбачено,\~що власникові\~належать право\~володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном,\~здійснюючи постійні\~перешкоди у\~користуванні своїм\~майном,\~а саме:\~3/5\~частини житлового\~будинку,\~що міститься\~за адресою\~ [ADDRESS] \~-\~різними способами.Вона як власник будинку заперечує проти проживання відповідачів у своєму будинку, оскільки, відповідачі, не є членами її сім`ї у силу ч. 1 ст.6 СК, які протиправно проживають у її будинку, оскільки, вона не давала і не дає на це дозволу. Просить суд усунути перешкоди у користуванні майном [PERSON] - 3/5 частини житлового будинку, що міститься за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів. Стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Представником відповідачів\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~ адвокатом\~Білоус-Литвиненко\~Л.О.\~подано відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~зазначає,\~що зазначені\~позовні вимоги\~не підлягають\~задоволенню з\~наступних підстав.\~Дійсно позивачу\~на праві\~власності належить\~3/5\~частини житлового\~будинку,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Крім того,\~позивачу та\~відповідачам:\~ [PERSON] (дочці\~позивача),\~ [PERSON] (сину\~позивача)\~належить на\~праві власності\~двокімнатна квартира\~ [ADDRESS] ,\~у рівних\~частках,\~по 1/3\~частині кожному.\~Між позивачем\~та відповідачами\~було досягнуто\~згоду про\~те,\~що позивач\~буде проживати\~в двокімнатній\~квартирі,\~що належить\~їй та\~відповідачам [PERSON] \~та [PERSON] \~на праві\~спільної часткової\~власності в\~м.\~Києві,\~а відповідачі\~переїдуть та\~будуть проживати\~в будинку,\~що належить\~позивачу на\~праві спільної\~часткової власності.\~На виконання\~вищевказаних домовленостей,\~в 2004\~році відповідачі\~заселилися зі\~згоди позивача\~до належної\~їй частини\~житлового будинку\~ [ADDRESS] ,\~в якій\~проживають і\~по теперішній\~час. Між позивачем\~та відповідачами\~було погоджено,\~що користування\~відповідачами належною\~позивачу частиною\~житлового будинку\~здійснюється на\~рівні з\~власником частини\~будинку (позивачем),\~що підтверджується\~відсутністю іншої\~згоди про\~порядок користування\~цим приміщенням.\~Відповідачі з\~дня вселення\~в частину\~житлового будинку\~самостійно несуть\~всі витрати\~по утриманню\~даної частини\~будинку та\~сплаті комунальних\~послуг.\~При цьому\~сама позивачка\~таких необхідних\~витрат по\~будинку не\~несе та\~проживає сама\~в 2-кімнатній\~квартирі в\~ [ADDRESS] ,\~яка належить\~їй та\~відповідачам на\~праві спільної\~часткової власності.\~Проживаючи з\~2004\~року в\~даній частині\~житлового будинку\~в м.\~Бучі,\~відповідачі,\~відповідно,\~й працювали\~в даній\~місцевості,\~знаходилися на\~медичному обслуговуванні\~в Бучанській\~міській поліклініці,\~діти відповідачів\~ [PERSON] \~та [PERSON] навчалися\~в Бучанській\~школі,\~тобто життєвий\~уклад відповідачів\~був нерозривно\~пов`язаний\~саме із\~місцем проживання\~відповідачів.\~У позові,\~позивач в\~обґрунтування своїх\~позовних вимог\~посилається на\~те,\~що на\~даний час\~відповідачі не\~пускають її\~в будинок,\~не дають\~вільно користуватися\~своїм майном,\~проте наведені\~позивачем обставини\~не відповідають\~дійсності та\~не підтверджені\~жодними належними\~письмовими доказами.\~Навпаки позивач,\~яка приїздить\~з м.\~Києва до\~будинку коли\~хоче,\~має окрему\~кімнату в\~частині будинку,\~яка замикається\~нею на\~ключ,\~користується всіма\~комунікаціями,\~при цьому\~постійно вчиняє\~сварки,\~пошкоджує належні\~відповідачам речі.\~Вважають,\~що у\~позивача відсутні\~належні підстави\~для їх\~виселення.Позивачем не\~надано жодних\~письмових доказів\~того,\~що відповідачами,\~в тому\~числі [PERSON] \~та [PERSON] \~систематично порушуються\~правила співжиття\~та саме\~створюються умови,\~за яких\~є неможливим\~для інших\~проживання з\~відповідачами в\~одному будинку.\~Крім того,\~у матеріалах\~справи також\~відсутні докази\~про те,\~що до\~відповідачів застосовувалися\~такі заходи\~запобігання чи\~громадського впливу.\~Натомість,\~надані позивачем\~письмові звернення\~до правоохоронних\~органів,\~Бучанського міського\~голови,\~свідчать про\~реалізацію позивачем\~свого права\~на звернення,\~а не\~про вчинення\~їй відповідачами\~перешкод у\~користуванні належною\~їй частиною\~житлового будинку. Таким чином, враховуючи ті факти, що відповідачами не створювалися перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні частиною житлового приміщення, а також відсутні докази, які б свідчили про створення відповідачами позивачу перешкод у користуванні її майном, просять суд в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити повністю. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Дяченко С.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] адвокат Білоус-Литвиненко Л.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила відмовити в їх задоволенні, з підстав зазначених у поданому відзиві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи суду не подано. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено,\~що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.1997 року, серія ААА № 979189 [PERSON] на праві власності належить 3/5 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Житловий будинок цегляний має 58,5кв.м. житлової площі, зареєстровано земельну ділянку площею 1200 кв.м., на якій розміщені: вбиральні «В, К», погріб «під З», погріб «під Г», сараї «Г, Ж, З», сарай-літня кухня «Д», загорожа № 1-6; 9,10, колодязь № 7, водопровід № 8. Згідно даних листа КП «Центр технічної інвентаризації та державної реєстрації» № 16/11/18/3 від 16 листопада 2018р. вбачається, що згідно даних (станом на 01.01.2013 р.) які містяться в інвентаризаційній справі № 1363 право власності на будинок [ADDRESS] ) зареєстровано: 3/5 частини будинка за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Ірпінською ДНК 28.01.1997р. за р.№ 2-201 (книга № 9 сторінка № 299 реєстровий № 2122 від 11.02.1997 р.).; 2/5 частини будинка за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу 28.11.2001р. за р.№ 3378 (книга № 9 сторінка № 299 реєстровий № 2122 від 07.12.2001р.). Остання інвентаризація будинку проводилася у червні 2016 р. Згідно з її результатами загальна площа будинку становить 217,1 кв.м, житлова площа - 120,2 кв.м. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 219964259 від 12.08.2020 житловий будинок, А , загальною площею 141,3кв.м., житловою площею 63кв.м., за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка місця розташування: кадастровий номер: 3210800000:01:053:0009, площею 0,04га. На праві приватної власності з 28.11.2019 року належить [PERSON] . Згідно акту обстеження по факту проживання (не проживання особи в будинку за адресою: [ADDRESS] від 15 березня 2017 року № 62 вбачається, що за вказаною адресою фактично проживають: [PERSON] - онучка з 2006 року, [PERSON] - донька з 1977 року, [PERSON] зять з 2001 року, [PERSON] онучка з 2001 року, [PERSON] онук, з 2002 року, [PERSON] син, з 1977 року, [PERSON] невістка, з 2002 року, [PERSON] онук з 2003 року. Фактично не проживають: [PERSON] мати з 1981 року проживає у [ADDRESS] . Власник будинку [PERSON] . В примітках зазначено, що за словами власниці її не пускають у даний будинок. Тому вона там не проживає. Акт не містить підписів сусідів. Згідно рішення\~Солом`янського районного\~суду м.\~Києва від\~28\~грудня 2019\~року шлюб, зареєстрований 20 липня 2002 року в Стасівській сільській раді Диканського району Полтавської області /а/з № 4/ між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки\~Ст.\~ДОП СП\~Ірпінського ВП\~ГУНП в\~Київській області\~від 22.07.2020\~року вбачається,\~що дільничним офіцером поліції сектору превенції Ірпінського ВП ГУПП в Київській області ст. лейтенантом поліції Ігорем Силаковим проведено перевірку інформації, що викладена у зверненні гр. [PERSON] з приводу неправомірних дій невідомих осіб, які не впускають її до будинку, що за адресою: [ADDRESS] . В ході проведеної перевірки, з пояснення заявниці було встановлено, станом на 29.06.2020 року невідомі їй особи здійснюють перешкоди, у користуванні власним майном, а саме житловим будинком, який знаходиться адресою: [ADDRESS] . Також з даного приводу був опитаний [PERSON] , [INFO] , прож. за адресою: [ADDRESS] , який в своєму поясненні вказав, що за вищевказаною адресою він проживає близько 20 років разом зі своєю родиною. Доступ на проживання в даному будинку надала його теща [PERSON] , яка на даний час страждає на психічні розлади, в зв`язку з цим за місцем проживання створює конфліктні ситуації та робить до поліції завідома неправдиві повідомлення, хоча має до будинку повний доступ. Працівниками Бучанського відділення поліції, була проведена профілактична бесіда з гр. [PERSON] , про недопущення протиправної поведінки в майбутньому. Згідно даних акту депутата Бучанської міської ради про встановлення факту фактичного проживання [PERSON] від 14.11.2019 року, вбачається, що депутатом Бучанської міської ради по виборчому округу № 17 Ісламовою А.В. проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Власником даного об`єкта є [PERSON] . При обстеженні [PERSON] , [INFO] , пенсіонер. [PERSON] не проживає в даному житловому приміщенні. В ході обстеження встановлено, що власниця будинку (3/5 частини будинку) [PERSON] не проживає за даною адресою і не може потрапити до будинку , тому що у неї немає ключів. У будинку проживають [PERSON] , 1978 р.н., [PERSON] , 1975 р.н., [PERSON] , 1975 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2002 р.н. З актом ознайомлена [PERSON] . Вказаний акт не містить даних, що інформацію викладену в акту підтверджують сусіди. Згідно поданих квитанцій щодо оплати послуг за період з квітня 2020 року серпень 2020 року грудень 2020 року [PERSON] здійснює оплату послуг за електроенергію, газопостачання ( [ADDRESS] , рах № [NUMBER] ). Згідно довідки № 295 від 24.07.2020 про фактичне місце проживання Бучанської міської ради, що видана [PERSON] , вбачається, що вона проживає в [ADDRESS] , власником майна є [PERSON] разом з нею проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідок Бучанської міської поліклініки від 30.10.2017 № 10, 11 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] знаходиться на медичному обслуговуванні в даному закладі відповідно з 02.04.2001 року та 20.03.2002 року по теперішній час. Згідно Акту депутата Бучанської міської ради про встановлення факту фактичного проживання від 23.07.2020 року, складеного депутатом Бучанської міської ради по виборчому округу №17 Ісламовою А.В. вбачається, що при обстеженні матеріально-побутових умов проживання за адресою: Київська обл., м. Буча (будинок та квартира відсутні адреса не конкретизована), власником даного об`єкту нерухомого майна є [PERSON] , встановлено, що в спірному будинку проживає [PERSON] з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Інформацію викладену в акту підтверджують сусіди [PERSON] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Згідно акту обстеження по факту проживання (не проживання особи в будинку за адресою: [ADDRESS] від 14 квітня 2016 року № 20 вбачається, що за вказаною адресою фактично проживають: [PERSON] - онучка з 2006 року, [PERSON] - донька з 1977 року, [PERSON] чоловік доньки з 2001 року, [PERSON] онучка з 2001 року, [PERSON] онук, з 2002 року, [PERSON] син, з 2001 року, [PERSON] дружина сина, з 2001 року, [PERSON] онук з 2003 року. Фактично не проживають: [PERSON] мати з 1981 року проживає у м. Києві. Акт містить підписи сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 1997 року вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2015 року вбачається що 1/3 частина квартири за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] . Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. \~ \~ \~ \~Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту першого статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно вимог статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до Постанови ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Судом безспірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником 3/5 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідачі донька, син, внуки та зять з невісткою позивача [PERSON] за її згодою вселилися у частину будинку [ADDRESS] як члени її сім`ї ще в 2004 році, без реєстрації у спірному житлі. Відтак, відсутні підстави вважати, що відповідачами порушений порядок вселення в будинок (ст. 358 ЦПК України) чи останні самоправно зайняли приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК). Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач,\~ члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним,\~ систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують\~ його\~ не\~ за\~\~ призначенням,\~\~ або\~\~ систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному\~ будинку,\~ а заходи\~\~\~\~ запобігання\~\~\~ і\~\~\~ громадського\~\~\~ впливу\~\~\~ виявились безрезультатними,\~ виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих\~\~ осіб\~ провадиться\~ без\~ надання\~ іншого\~\~ жилого приміщення. Підстави для виселення членів сім`ї власника жилого будинку передбачені ст. 157 ЖК УРСР, де зазначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі вселилися до приміщення позивачки не як тимчасові мешканці, а як члени її сім`ї, що вона підтвердила в судовому засіданні. Крім того, навіть якщо на даний час відповідачі перестали бути членами сім`ї позивачки (хоч доказів на підтвердження цього суду не надано), то це згідно ст. 156 ЖК УРСР не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Позивачкою не доведено систематичного руйнування чи\~ псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття відповідачами. Відповідно до положень Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника жилого приміщення належать дружина (чоловік) власника житла, його (її) діти і батьки (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Як визначає ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Пункт 1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Аналогічна правова позиція відображена у постанові ВС від 22 серпня 2022 року у справа № 348/1072/20. Позивачкою не надано доказів того, що на даний час відповідачі не пускають її до будинку, не дають вільно користуватися своїм майном, вільно пересуватися по будинку, користуватися ванною кімнатою, кухнею та влаштовують сварки, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному\~ будинку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що дії відповідачів не створюють позивачу [PERSON] , перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed