Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. На підставу своїх вимог посилається на те, що наказом №638 від 29.11.2023 його було звільнено з посади монтера із захисту підземних трубопроводів від корозії 6 розряду за угодою сторін. Позивач вважає своє звільнення результатом шахрайських дій, так як в результаті мобінгу його примусили написати заяву в якій вказувалось про звільнення у зв`язку з переведенням на іншу роботу, його заява про звільнення не має юридичної сили, в зв`язку з чим він змушений звернутись із даним позовом до суду. Ухвалою судді від 10.04.2025 року постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів з дня вручення відповіді позивача на відзив подати заперечення на відповідь. Від відповідача до суду заперечень на позов не надійшло. Від позивача до початку розгляду справи надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 16.06.2025 в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Суд, надавши оцінку наведеним сторонами доводам, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 5-1 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Предметом судового розгляду справи є звільнення працівника на підставі угоди сторін, тобто правові відносини в даному випадку регулюються положеннями статті 36 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідно до заяви поданої на ім`я голови правління АТ «Черкасигаз» Т. Денисової, від 22.11.2023, [PERSON] просить звільнити його за угодою сторін 30.11.2023. Причина звільнення перхід на іншу роботу. Відповідно до наказу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» №683п від 29.11.2023 [PERSON] звільнено з 30.11.2023 р. з посади монтера із захисту підземних трубопроводів від корозії 6 розряду за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Підстава звільнення заява [PERSON] . Відповідно до надпису на наказі [PERSON] копію наказу отримав 30.11.2023. Підставою позову\~в частині\~вимог щодо\~оскарження наказу\~про звільнення,\~позивач посилається\~на вчинення\~щодо ньогомобінгу\~та шахрайських дій [PERSON] , який зі слів позивача «заставляв підписувати свої бумажки». Іншою підставою незаконності наказу позивач зазначає те, що його заява про звільнення не має юридичної сили, тому, що [PERSON] не являється головою правління АТ «Черкасигаз», а також те, що з позивача при розрахунку відрахували кошти за спецодяг «по ціні, наче його пошив [PERSON] ». При цьому, суд зазначає, що зазначені позивачем особи не є учасниками даної справи, а стосовно неправомірних дій осіб щодо зазначених обставин та підстав звільнення його з роботи не наведено жодних допустимих та належних доказів, тому суд вважає, що такі доводи позивача не заслуговують на увагу та грутуються на його власних припущеннях. Крім того, суд зазначає, що виходячи з положень статті 233 Кодексу законів про працю України ( в редакції статі чинній на дату звільнення позивача із займаної посади) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Верховний суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18(провадження№ 61-5845св19) вказав, що у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Позиція суду ґрунтується на офіційному тлумаченні положень Частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. Вирішуючи спір, суд зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020. по справі №751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). Як роз`яснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Під час розгляду справи встановлено, що позивач був ознайомлений з наказом про звільнення в день свого звільнення 30.11.2023, при звільненні з ним був проведеней розрахунок, а до суду з позовною заявою він звернувся 10.02.2025 р., тобто з пропуском встановених строків для звернення до суду. При цьому, позивач у своїй позовній заяві не наголошує на дотриманні строків звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, не вказує причин пропуску такого строку та не ставить вимог щодо їх поновлення. У силу положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ст.89 ЦПК України). Таким чином, оскільки з моменту звільнення позивача до моменту його зверненя з позовом про поновлення на роботі пройшло понад 1 рік та 2 місяці та оскільки позивач не звертався до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку установленого статтею 233 Кодексу законів про працю України, то суд вважає, що є підстави для встановлення факту порушення позивачем строків звернення з цим позовом до суду. З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Тому враховуючи, що позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з нього судовий збір на користь держави в розмірі по 1211 грн. 20 коп. за кожну позовну вимогу, на загальну суму 2422 грн. 40 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved