Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

31 березня 2025 року до Глобинського районного суду Полтавської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , який подано представником позивачів адвокатом Шебедею Олексієм Григоровичем до Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа без самостійних вимог: державний нотаріус Другої Кременчуцької Державної нотаріальної контори Полтавської області Гуртова Ольга Станіславівна про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (далі позивачі) є співвласниками житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] . [PERSON] належить\~ частки\~житлового будинку\~з господарськими\~будівлями і\~спорудами на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності №\~1-1\~від 3\~січня 2002\~року (яке\~було оформлено\~після смерті\~ [PERSON] як\~набуте спільне\~майно під\~час шлюбу),\~ [PERSON] належить\~ частки\~житлового будинку\~з господарськими\~будівлями і\~спорудами на\~підставі договору\~дарування №2-768\~від 24\~квітня 2002\~року (\~частки була\~подарована [PERSON] ,\~який успадкував\~ частки\~майна після\~смерті [PERSON] ),\~інші \~частки належать [PERSON] , який помер [INFO] та відповідно до інформаційної довідки з ДРРП №420067248 від 28 березня 2025 року право власності на частку померлого не зареєстроване, а отже не оформлено. Вищезазначений житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці кадастровий номер 5320610100:50:005:3128 площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Але, зазначена земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ПЛ №055479 виданого 28 грудня 2001 року на підставі рішення виконкому Глобинської міської ради №94 від 19 січня 2000 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1106. Колишній власник вищевказаної земельної ділянки [PERSON] померла [INFO] . В лютому 2025 року позивачі звернулись до нотаріуса для укладення договору відчуження житлового будинку, але їм було роз`яснено, що вони не можуть оформити правочин, так як, вищевказана земельна ділянка перебуває у приватній власності іншої особи. Також було роз`яснено, що відповідно до ст.120 ЗК України їм необхідно звернутись до суду з заявою про визнання за позивачами права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок. Також 5 березня 2025 року [PERSON] звернувся до другої кременчуцької державної нотаріальної контори для оформлення спадщини на зазначену земельну ділянку, але отримав постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії оскільки зазначена земельна ділянка не являється спільною сумісною власністю колишнього подружжя. У підготовче судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у їх відсутність. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зазначив, проти задоволення позову не заперечує. Третя особа в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, зазначила, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 198 ЦПК України підготовче судове засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Законність та обґрунтованість позовних вимог підтверджується дослідженим у судовому засіданні наступними доказами: - Свідоцтвом про право власності від 03.01.2002 серії [NUMBER] (а.с. 9); - Договором дарування від 24.04.2002 серії АЕІ № 310392 (а.с. 10); - Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 420067248 від 28.03.2025 (а.с. 11); - Державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 055479 від 28.12.2001 (а.с. 12); - Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3500278822025 від 18.02.2025 (а.с. 13-18); - Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Гуртової О.С. від 05.03.2025 (а.с. 19); - Свідоцтвом про смерть [PERSON] від 25 грудня 2000 року серії [NUMBER] (а.с. 20); Свідоцтвом про смерть [PERSON] від 28 березня 2025 року серії [NUMBER] (а.с. 21). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч.1 ст.30 ЗК України в редакції 1991 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду, разом з цими об`єктами переходить, у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни і цільового призначення і якщо інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі та споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила наступне: «Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42))». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2000 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства . При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд дійшов висновку, що позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved