Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на його користь невиплачене страхове відшкодування у розмірі 67910,29 гривень та стягнути з [PERSON] на його користь матеріальні збитки у розмірі 43406,31 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.09.2023 року близько 22 год. 40 хв. на перехресті вул.Пекарська - вул.Мечнікова у м.Львові відбулась ДТП за участю транспортного засобу марки «RENAULT CLIO» р.н. [NUMBER] , під керуванням позивача та транспортного засобу марки «CHEVROLET BOLT» р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За наслідками ДТП його учасники склали спільне повідомлення, відповідно до якого водій [PERSON] повністю визнав свою вину. Цивільно-правова відповідальність останнього застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» і незважаючи на його звернення, страхова компанія не виплатила страхового відшкодування. Згідно висновку експерта, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. [NUMBER] становить 111316,60 гривень, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 71110,29 гривень. За виключенням франшизи, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що становить 67910,29 гривень, просить стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», а різницю між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням з урахуванням франшизи, що загалом становить 43406,31 гривень, просить стягнути з винуватця ДТП [PERSON] . Відповідач ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що згідно проведеної ним ремонтної калькуляції, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 25521,79 гривень та підлягає відшкодуванню за виключенням франшизи. В свою чергу, наданий позивачем висновок вважає таким, що не є належним доказом розміру збитків і тому просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що представник відповідача, заперечуючи проти наданого висновку експерта, не навів жодних конкретних аргументів чому такий висновок є неналежним доказом. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що не погоджується з висновком експерта, оскільки вважає визначений у ньому розмір збитків завищеним, що полягає, зокрема, у завищенні цін на запчастини та вартості робіт. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався. Натомість, його представник надав письмові пояснення, згідно з якими розмір завданої ним шкоди знаходиться в межах ліміту відповідальності страхової компанії, яка і повинна відшкодувати завдані збитки. Також зазначає, що оскільки позивач добровільно підписав спільне повідомлення про ДТП, він тим самим погодився, що ліміту відповідальності страхової компанії у розмірі 80000,0 гривень буде достатньо для відшкодування завданих збитків і тому, обов`язку з відшкодування різниці між завданою шкодою та страховим відшкодуванням не виникає. Просить у задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано. Позовна заява поступила до суду 19.03.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.03.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно, цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 16 квітня 2024 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. Заперечуючи проти наданого позивачем висновку експерта, представник відповідача подав клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2024 року, таке клопотання було задоволено та призначено у справі відповідну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових без ПДВ автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. [NUMBER] . Експертизу доручено провести експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 19 липня 2024 року експерт направив клопотання про забезпечення безперешкодного доступу до об`єкта дослідження. Оскільки таке клопотання не було задоволено, експерт направив суду повідомлення від 21.10.2024 року про неможливість надання висновку і ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.10.2024 року провадження у справі поновлено. Після цього, представник відповідача подав повторне клопотання про призначення аналогічної експертизи і ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.12.2024 року його було задоволено, а у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових без ПДВ автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. [NUMBER] . Експертизу доручено провести експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Висновок експерта надійшов на адресу суду 30.05.2025 року, після чого ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.06.2025 року провадження у справі поновлено. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача, а також представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача скерував до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Представники відповідачів скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. З урахуванням строків розгляду справи та зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, враховуючи те, що представник позивача під час усього судового розгляду жодного разу не з`явився в судове засідання, суд відхилив дане клопотання представника позивача та продовжив розгляд справи, враховуючи також той факт, що попередньо представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 17.09.2023 року близько 22 год. 40 хв. на перехресті вул.Пекарська - вул.Мечнікова у м.Львові відбулась ДТП за участю транспортного засобу марки «RENAULT CLIO» р.н. [NUMBER] , під керуванням позивача та транспортного засобу марки «CHEVROLET BOLT» р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За наслідками ДТП позивач та відповідач [PERSON] склали спільне повідомлення (т.1 а.с.12), згідно з яким останній повністю визнав свою вину у вчиненні ДТП. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «CHEVROLET BOLT» р.н. [NUMBER] була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Страхове відшкодування на час розгляду справи не виплачено, чого сторони також не оспорюють. Про настання страхового випадку позивач 18.09.2023 року надав відповідачу ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відповідне письмове повідомлення (т.1 а.с.13-15). У відповіді на адвокатський запит (т.1 а.с.16-17) відповідач ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» зазначив, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 25521,79 гривень і за виключенням франшизи, яка згідно умов договору становить 3200,0 гривень, розмір страхового відшкодування пропонував погодити на рівні 22321,79 гривень. Позивач не погодився з таким розміром страхового відшкодування та направив відповідачу ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відповідні письмові заперечення (т.1 а.с.86-87), до якого долучив копію висновку судового експерта № 141 від 04.12.2023 року, який складено на його замовлення (т.1 а.с.27-44). Згідно з цим висновком, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. [NUMBER] без врахування ПДВ становить 111316,60 гривень, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу без урахування ПДВ в цінах на момент огляду 24.11.2023 року - 71110,29 гривень. В свою чергу, згідно з висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи (т.3 а.с.13-20), вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу без врахування ПДВ становить 54587,16 гривень. З метою відшкодування завданої шкоди позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року, який був чинним на момент вчинення ДТП, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинні на момент настання страхового випадку) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до пунктів 3, 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, а також справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом статті 983 ЦК України договір страхування набуває чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 752/6872/16-ц (постанова від 13.06.2018 року), видача полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є підтвердженням того, що сторони уклали договір страхування та досягли згоди щодо істотних умов договору. У справі яка розглядається поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на момент ДТП був чинним, чого сторони не оспорюють. Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховик,

Outcome: partial