Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 15.04.1991 року головою такого була [PERSON] , 1925р.н., а членами такого [PERSON] , 1965р.н. (син), [PERSON] , 1969р.н. (невістка), [PERSON] , 1988р.н. (онук), [PERSON] , 1989р.н. (онука), а виходячи із принципу рівності часток у майні колгоспного двору, кожен із даних осіб володіли станом на 15.04.1991р. часткою у розмірі по 1/5 у такому майні. Вказували, що [INFO] померла голова двору [PERSON] , котра за життя всім своїм майном розпорядилася, склавши заповіт на користь сина [PERSON] , котрий в свою чергу прийняв дану спадщину. Факт прийняття ним спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. З огляду на що вважають, що [PERSON] частка у спірному житловому будинку збільшились і становить 2/5 частки: (1/5 частка, як члена колгоспного двору + 1/5 частка, яку успадкував після смерті матері [PERSON] ). Зазначали, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на 2/5 частку у спірному будинковолодінні. Ствердили, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла, вона (позивачка [PERSON] ). Факт прийняття нею спадщини стверджується спільним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого строку не заявляла про відмову від прийняття спадщини. З огляду на що вважають, що [PERSON] стала власником 3/5 частки спірного будинковолодіння (1/5 частка, як члена колгоспного двору + 2/5 частки, яку успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] ). Покликалися на те, що з метою оформлення своїх спадкових прав звернулися до нотаріуса, однак у позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок не мають можливості, так як такий відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Ствердили, що у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, нотаріус позивачам роз`яснив право на звернення до суду із позовною заявою про визнання права власності. Ухвалою від 17.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Ухвалою суду від 03.06.2025 року прийнято до розгляду заяву сторони позивачів в порядку ст.49 ЦПК України про зміну предмету позову. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилися, однак з матеріалів справи відомо, що їх інтереси представлятиме адвокат Сталевич Г.О. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] адвокат Сталевич Г.О., в підготовче судове засідання не з`явилась, однак подала заяву, в якій зазначила, що вимоги своїх довірителів підтримує в повному обсязі, просить розгляд справи проводити у її відсутності. Представник відповідача - Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду подав клопотання в якому зазначив, що позовні вимоги визнають та просять розглядати справу у їх відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С., в підготовче судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення від 12.11.2024р.; копії сторінок із спадкової справи за №121/2024, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 15.04.1991 року головою такого була [PERSON] , 1925р.н., а членами такого [PERSON] , 1965р.н. (син), [PERSON] , 1969р.н. (невістка), [PERSON] , 1988р.н. (онук), [PERSON] , 1989р.н. (онука), що підтверджується виписками із по-господарської книги по селі Заріччя, - про суспільну групу двору та склад його членів станом з 01.04.1988-15.04.1991р.р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен по 1/5 частці будинковолодіння за вищевказаною адресою. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входило право на 1/5 частку спірного будинковолодіння за вищевказаною адресою, що належала їй члену колгоспного двору. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] , за життя своїм майном розпорядився, а саме 21.10.2009р. склала заповіт, яким усе своє майно заповіла сину [PERSON] . Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №67. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №292/2012, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , її син [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, спадщину після смерті матері прийняв так як звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини для оформлення своїх спадкових прав, та отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Таким чином, [PERSON] став фактичним власником 2/5 частки у спірному будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області (1/5 частка як члена колгоспного двору + 1/5 частка, яку успадкував в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входило право на 2/5 частки спірного будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копій сторінок спадкової справи №121/2024, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , саме дружина спадкодавця [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] . Факт прийняття нею спадщини стверджується спільним проживанням разом із чоловіком спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Інші можливі спадкоємці, а саме діти спадкоємця [PERSON] і [PERSON] заявили про відмову від належних їм часток у спадщині, які б належали таким за законом, після смерті останнього, що стверджується матеріалам спадкової справи за 121/2024. Тобто, у відповідності до вимог ст.ст.1268, 1269 ЦК спадкоємець [PERSON] , вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті чоловіка спадкодавця [PERSON] . Таким чином, [PERSON] стали власником 3/5 частки (1/5 частка, як члена колгоспного двору +2/5 частки, яких успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] ) спірного будинковолодіння, що за адресою: [ADDRESS] . При цьому, нотаріусом позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане спадкове майно - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця. Нотаріус роз`яснив позивачам можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок з господарськими спорудами за вищевказаною адресою та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть [PERSON] , [PERSON] , копією сторінок спадкової справи №292/2012, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; копією сторінок спадкової справи №121/2024, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; копією паспортів позивачів; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 3/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області (1/5 частка, як члена колгоспного двору +2/5 частки, які успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] ), а за позивачами [PERSON] і [PERSON] , - по 1/5 частки, як членів колгоспного двору за кожним.

Outcome: approved