Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

У провадженні судді Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П. перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування реєстрації та витребування майна. Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 160 від 29.01.2024 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку зі звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П . У січні 2024 дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне, 15.02.2008 між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № 77250 квартири за адресою: [ADDRESS] . Основне зобов`язання, яке забезпечено договором іпотеки - зобов`язання за договорами про надання споживчого кредиту від 15.02.2008, сума кредиту 120000 доларів США. Власником зазначеної квартири 14.07.2017 зареєстровано ТОВ «Кей-Колект», підстава виникнення права власності - договір іпотеки 77250 від 15.02.2008, договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 5207-5208 від 12.12.2011, договір факторингу від 12.12.2011, номер запису права власності 21438009 від 14.07.2017. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36185281 від 18.07.2017, [PERSON] , Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів». Позивач вважає реєстрацію права власності на відповідача на підставі договору іпотеки незаконною, оскільки на квартиру поширюється мораторій згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи викладене, позивач просить відновити становище, яке існувало до позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення, індексний номер 36185281 від 18.07.2017, про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на ім?я Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.20.2024 прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування реєстрації та витребування майна. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2018 провадження у справі в частині вимог до Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про відновлення становища шляхом скасування державної реєстрації права власності - закрито. В іншій частині позовних вимог, заявлених до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» розгляд справи продовжено. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2018 у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування рішення про державну реєстрацію прав - відмовлено. Постановою київського апеляційного суду від 31.01.2019 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Мотивувальну частину рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2018 змінено в частині правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові. В решті рішення залишено без змін. Постановою Верховного суду від 03.02.2021 касаційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 31.01.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2021 заяву судді Колдіної О.О. про самовідвід - задоволено. У серпні 2022 позивач подав позовну заяву в новій редакції від 27.08.2022. Просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2017, індексний номер: 36185281, яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект» та витребувати з чужого незаконного володіння у ТОВ «Кей-Колект» у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У жовтні 2022 позивач подав позовну заяву в новій редакції від 02.09.2022. Просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2017 індексний номер: 36185281, яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект» та витребувати з чужого незаконного володіння у ТОВ «Кей-Колект» у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; стягнути на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2022 ухвалено прийняти до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування реєстрації та витребування майна, подану в рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Здійснювати подальший розгляд справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування реєстрації та витребування майна із врахуванням уточненої редакції позову. У квітні 2023 представник ТОВ «Кей-Колект» подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченні. У квітні 2023 представник Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченні. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Надав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач-1 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, представник відповідача-1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. В запереченні поданому в квітні 2023 представник відповідача-2 просив провести розгляд справи за його відсутності. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Разом з цим, суд не бере до уваги подане представником відповідача-1 клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки систематичне відкладення розгляду справи призводить до порушення розумного строку розгляду справи. Статтею 3 ЦПК України гарантовано кожній особі право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зазначене право особа може реалізувати в порядку, встановленому ЦПК України. Зловживання процесуальними правами, або так звані «процесуальні диверсії» - є будь-якими деструктивними діями з використанням процесуальних прав особи, яка бере участь у розгляді судової справи, з метою максимально ускладнити опоненту виграш правового спору в цілому або завдати збиток його певним інтересам, що в будь-якому випадку порушує право особи на справедливий суд, про яке так часто наголошують вітчизняні суди та Європейський суд з прав людини в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового розгляду. Пунктом 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» визначено, що судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів із метою неухильного дотримання процесуальних строків. Статтею 121 ЦПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи та враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік). Враховуючи, що сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання відповідачі повторно не з`явились в судове засідання, суд у відповідності з ч. 1 ст. 280 ЦПК України вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15.02.2008 між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № 77250 квартири за адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту № 11298968000 та № 11298971000, укладеними 15 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» і позивачем в розмірі 120000 доларів США. В подальшому між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, якими банк передав ТОВ «Кей Колект» свої права вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями по кредитному договору та іпотечному договору від 15.02.2008. Позичальником [PERSON] порушено основне зобов`язання та умови іпотечного договору, що не заперечується позивачем. Згідно з положеннями розділу 5 Іпотечного договору сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, у тому числі шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». 14 липня 2017 року державним реєстратором Троценком Ю.М. (ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів») здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» в порядку звернення стягнення на іпотечне майно на підставі договору іпотеки від 15 лютого 2008 року, договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, договору факторингу від 12 грудня 2011 року (рішення про державну реєстрацію прав індексний номер 36185281 від 18 липня 2017 року), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу(ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу», ст. 572 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). Згідно зі ст. 611 ЦК Україниу разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Пунктом 4.1 Договору встановлено, що Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення будь-якого зобов`язання за цим договором або будь якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку» (п. 4.2. Договору іпотеки). Згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотеко дав ця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Отже, за змістом ч. 1 ст. 33 та ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Умови договору іпотеки та вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцюта боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка наведена в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаних вимог законодавства ТОВ «Кей Колект» направило на вказану в договорі адресу Іпотекодавця, рекомендованим листом з описом вкладення Вимоги про усунення порушень основного зобов`язання. Вказані вимоги згідно поштового повідомлення про вручення отриманні Іпотекодавцем особисто. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення необхідно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, провадження № 14-711цс19. Отже, покладений на іпотекодержателя договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку» обов`язок щодо письмового повідомлення за 30 днів до набуття права власності, Іпотекодавця про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Кей Колект» виконало, що підтверджується копіями Вимог про усунення порушень основного зобов`язання, доказами направлення їх та вручення. Щодо доводів позивача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне. Посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»є недоречним та не може бути застосовано судом під час оцінки правомірності та законності дій державного реєстратора, оскільки в пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Проте, у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2); розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Тлумачення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, в якій зазначено: «продаж іпотеко держателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду». За таких обставин можна дійти висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 464/8589/15-ц. Отже, посилання Позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є безпідставними. Вимога позивача про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння на його користь є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів «НДІБМВ» про скасування реєстрації та витребування майна, - не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed