Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 24 серпня 2023 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначає, що спільне життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, на ведення спільного господарства, різні характери та інтереси, між сторонами виникали конфлікти та непорозуміння, які мали постійний характер, шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть, кожен має свій бюджет. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін та призначено судове засідання. 10 грудня 2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] , поданий представником - адвокатом Бібік О.М., в якому відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на те, що викладена в позовній заяві позиція не відповідає фактичним обставинам справи. За доводами відзиву, як до реєстрації шлюбу так і 10 місяців після переїзду позивача до Німеччини, сторони спільно не проживали. Сторони стали проживати в одному приміщенні лише з 01.06.2024 до 08.09.2024, тобто через десять місяців після реєстрації шлюбу і в цей проміжок часу сторони не вели спільного побуту та господарства, спали на різних ліжках, мали різний бюджет, за комунальні послуги та оренду квартири сплачували окремо, за окремими договорами. Крім того, за час проживання сторін на одній території позивач систематично здійснював відносно відповідача психологічне та фізичне насильство, жертвою насильства стали як відповідач так і її син від першого шлюбу, що стало підставою для видачі судом обмежувального припису. Відповідач стверджує, що шлюб укладався з боку позивача без наміру створити смію, а виключно з корисних мотивів - через інвалідність відповідача, яка на момент реєстрації шлюбу була під впливом сильнодіючих лікарських засобів, тому шлюб можна вважати фіктивним. (т.1 а.с. 40-42) Також 10 грудня 2024 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису про шлюб. (т.1 а.с.63-67) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано позивачу за зустрічним позовом строк для усунення недоліків не більше ніж п`ять днів з дня отримання копії ухвали. (т.1 а.с.84, 89-91) 13 грудня 2024 року представник відповідача направила до суду заяву про усунення недоліків, до якої долучено зустрічну позовну заяву в новій редакції. (т.1 а.с.107-112) Згідно заявлених у зустрічній позовній заяві вимог, позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним шлюб, укладений між сторонами 24 серпня 2023 року та анулювати актовий запис №1153 від 24 серпня 2023 року, складений Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), за фактом укладання шлюбу між сторонами. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 24 серпня 2023 року між сторонами було укладено шлюб. Однак, аналізуючи поведінку відповідача після реєстрації шлюбу, позивач вважає, що наміру створити сім`ю у нього не було, а реєстрація шлюбу була потрібна йому для уникнення призову на строкову військову службу та подальшого виїзду за кордон, оскільки позивач є інвалідом ІІІ групи, через перенесену у 2000 році закриту черепно-мозкову травму потребує постійного нагляду та лікування, та з березня 2022 року проживала в Німеччині, де отримала посвідку на проживання. З 15.08.2023 по 23.08.2023 позивач знаходилась в Україні на стаціонарному лікуванні, приймала лікарську засоби, через що у неї спостерігалось зниження пам`яті та уваги. Під час перебування позивача в лікарні, відповідач, з яким вона була попередньо знайома, прийшов до неї в лікарню та запропонував укласти шлюб, до цього сторони не спілкувались приблизно шість місяців. 21.08.2024 відповідач через застосунок Дія подав заявку щодо реєстрації шлюбу, яка 22.08.2024 була підписана позивачем. Зазначає, що як до реєстрації шлюбу так і після неї сторони не проживали разом та не вели спільного господарства, одразу після реєстрації шлюбу позивач повернулась до Німеччини, а відповідач залишився жити в Україні, а реєстрація шлюбу надавала йому можливість вільно пересуватися, коли його зупиняли працівники [INFO] позивач надавав довідку до акту МСЕК позивача та свідоцтво про шлюб. Проте, після змін у законодавстві, відповідач терміново викликав її до України, щоб вони разом змогли перетнути кордон. Вони разом приїхали до Німеччини, проте одразу стали поживати окремо. На той час позивач не розуміла дійсних намірів відповідача, тому звернулась до місцевих органів влади за надання дозволу на оренду великої квартири для сім`ї, однак отримала відмову через те, що відповідач у графі статус сім`ї зазначив не одружений і лише через п`ять місяців, за ініціативи позивача, сторонам надали житло в оренду, проте через викладені вище обставини сторони уклали з власником квартири два договори. В позовній заяві вказується на те, що з моменту укладання шлюбу та до ухвалення судом рішення про заборону контактувати відповідачу з позивачем, сторони лише три місяці - з 01.06.2024 по 08.09.2024 проживали в одній квартирі. Також позивачу стало відомо, що відповідач весь час перебування в Німеччині намагався знайти собі квартиру для оренди та 27.09.2024 уклав договір оренди житла. 10.04.2024, після отримання тілесних ушкоджень, позивач була вимушена звернутися до лікарні та через нанесені їй тілесні ушкодження судом було ухвалено рішення, яким відповідачу визначені заборони щодо позивача. Правовими підставами зустрічного позову визначені положення ч. 2 ст. 40 СК України. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 січня 2025 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису про шлюб прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, об`єднано їх в одне провадження. Постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (т.1 а.с.132-133, 137-139) 05 березня 2025 року представником позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокатом Кирієнко В.В. подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позивач просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. За доводами відзиву, твердження сторони відповідача за первісним позовом є голослівними, оскільки остання не подала до суду жодного належного та допустимого доказу. Більше того, у позивача за первісним позовом є батько, який має ІІІ групу інвалідності та перебував на довготривалому лікуванні. Крім того, позивач за первісним позовом мав відстрочку від призову у зв`язку з тим, що він є сертифікованим інженером-проєктувальником у сфері кошторисної документації, оскільки на час укладання шлюбу з відповідачем за первісним позовом працював у ТОВ «ІБК БІЛД ЛАЙФ». У відзиві зазначається, що саме [PERSON] ініціювала переїзд [PERSON] до Німеччини. Більше того, вона маніпулювала темою припинення шлюбно-сімейних відносин, оскільки [PERSON] хотів зберегти тривалі стосунки з нею, тому [PERSON] було прийнято рішення щодо його переїзду за кордон. Щодо посилань відповідача на прийом лікарських засобів, у відзиві зазначається, що наведений відповідачем перелік лікарських засобів зазначено в розділі «лікування», а в розділі «Неврологічний статус» вказано «Свідомість збережена. Пам`ять та увага знижені», тобто [PERSON] на момент звернення до медичного закладу мала знижену пам`ять та увагу, у зв`язку з чим лікарем був призначений перелік лікарських засобів для покращення її стану. У виписці з медичної карти амбулаторного хворого неврологічного відділення №3114/1180 вказано, що стан [PERSON] поліпшився, тобто на момент виписки [PERSON] була при свідомості та при здоровому глузді, а враховуючи, що [PERSON] виписалася 23 серпня 2023 року, а шлюб був укладений на наступний день після виписки, вона розуміла та діяла свідомо, укладаючи шлюб з [PERSON] . Також у відзиві зазначається, що до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження доводів відповідача щодо ведення сторонами окремого бюджету та окремого господарства, як і на підтвердження пошуку позивачем окремого житла. Однак жодного доказу про вказані обставини стороною відповідача за первісним позовом не надано. Крім того, позивач вказує на те, що сторони знайомі з серпня 2017 року. Разом із тим, через спілкування позивача з відповідачем, стосунки між позивачем та його колишньою дружиною - [PERSON] погіршились, внаслідок чого їх шлюб було розірвано за рішенням суду. В подальшому стосунки між позивачем та відповідачем набули офіційного характеру з моменту укладання шлюбу. Проживаючи разом у Німеччині, позивач з відповідачем вели спільне господарство, мали емоційний зв`язок у якості подружжя. У відзиві наголошується на тому, що тягар доведення фіктивності шлюбу лежить на позивачеві за зустрічним позовом, якою було заявлено вимоги, та відповідач нічим не підтверджує своє порушене право та інтереси. (т.1 а.с. 167-179) 10 березня 2025 року представником відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокатом Бібік О.М. подано до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначається, що надані стороною позивача за первісним позовом медичні довідки про проходження [PERSON] лікування у 2021-2022 роках не підтверджують ані інвалідність батька [PERSON] , ані здійснення останнім догляду за батьком. Крім того, з медичної документації вбачається, що пацієнтом є [PERSON] , однак докази, які підтверджують факт родинних відносин з позивачем за первісним позовом відсутні. Також відсутні докази, які підтверджують надану позивачу за первісним позовом відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Також зазначається, що посилання у відзиві на те, що саме [PERSON] ініціювала переїзд [PERSON] до Німеччини спростовуються скрін шотами листування. У відповіді наголошується на тому, що шлюб був зареєстрований без наміру з боку [PERSON] створити сім`ю, а виключно з корисних мотивів через інвалідність [PERSON] для уникнення мобілізації, а від так його слід визнати недійсним та скасувати відповідний актовий запис. (т.1 а.с.218-221) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т. 2 а.с.12-13) Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 24 червня 2025 року, занесеною до журналу судового засідання, відмовлено в прийнятті додаткових письмових пояснень позивача [PERSON] , поданих до суду 24 червня 2025 року (т.2 а.с.18-23), з огляду на те, що згідно ст. 174 ЦПК України, письмові пояснення учасників справи викладаються виключно в заявах по суті справи, та відмовлено в прийнятті долучених до цих пояснень доказів, через пропуск позивачем строку подання доказів. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Кирієнко В.В., в судовому засіданні первісний позов підтримала та просила його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи. Додатково пояснила, що після укладання шлюбу відносини між сторонами не склались, з боку відповідача відбувалось псування репутації позивача. Наголосила на тому, що шлюб був дійсним і фактичним з веденням спільного господарства і спільним проживанням. Сторони давно знайомі, щонайменше з 2018 року, між сторонами мали місце стосунки (проте позивач був одружений) до повномасштабного вторгнення рф, коли відповідач виїхала за кордон. І саме їх відносини призвели до укладання шлюбу. Шлюб був укладений саме за ініціативою відповідача, яка наполягала на підтвердженні позивачем серйозності своїх намірів, тоді позивач зробив пропозицію укласти шлюб, після реєстрації шлюбу подружжя сторін продовжувало проживати в Україні, мали обов`язки подружжя, позивач дбав про відповідача, оплачував її лікування, вони були дуже близькими. Також представник зазначила, що саме їх стосунки стали підставою для розірвання позивачем шлюбу з першою дружиною. Коли у 2021 році сторони разом відпочивали, позивач дізнався про хворобу свого батька. Коли відповідач поверталась до України, позивач її зустрічав та проводжав, відповідач поживала у нього. Після проходження відповідачем лікування в серпні 2023 року сторони проживали в квартирі позивача. Коли сторони спільно приїхали до Німеччини, почали облаштовувати сімейний побут, однак почали виникати непорозуміння через те, що позивач приділяв увагу своїм донькам, переказував їм кошти, мали місце побутові розмовки, після чергової розмовки 08.09.2024 відповідач була роздратована і позивач покинув квартиру. Після цього відповідач звернулась до поліції начебто її хтось хотів зґвалтувати, позивач не розумів, що відбувається. Зазначила, що його очікування не відповідали реальним подіям. В подальшому відповідач звернулась з листом до колишньої дружини позивача, говорила, що доведе факт її зґвалтування, а її дитина це підтвердить, щоб позивач подарував їй квартиру в Києві. Наголосила, що позивач мав інші підстави для виїзду за кордон. А метою укладання шлюбу було створення сім`ї. Зазначила, що примирення між сторонами є неможливим. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Бібік О.М. в судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову - відмовити. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та наполягала на тому, що метою позивача при укладанні шлюбу було уникнення мобілізації, після укладання шлюбу позивач лише через п`ять місяців попросив, щоб вона його забрала і відповідач приїхала за позивачем. Зауважила, що хоча сторони проживали спільно, спали окремо, мало місце припинення шлюбних відносин. Також представник пояснила, що до укладання шлюбу між сторонами були лише дружні відносини. При цьому підкреслила, що відповідач уклала шлюб з позивачем саме з метою створити сім`ю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим i можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 СК України). Відповідно до частини першої статті 21, частини першої статті 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно зі статтею 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам ix дітей. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечило б інтересами одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом установлено, що 24 серпня 2023 року між сторонами було укладено шлюб. (т.1 а.с.8) Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. На підтвердження вимог зустрічної позовної заяви позивачем за зустрічним позовом подано до суду: ряд перекладів документів (т.1 а.с.43-52) без надання документів, з яких було здійснено переклад, ці переклади містять відмітку, що достовірність перекладу підтверджено начальником відділу перекладів; показання особи [PERSON] від 14 вересня 2024 року (т.1 а.с.53-54), які не містять відомостей про те кому подаються ці показання, справжність підпису особи, що їх склала не посвідчено жодною особою. Відповідно до ч. 4, 6, 8 ст. 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаазька конвенція від 05 жовтня 1961 року), до якої приєднались Україна та Федеративна Республіка Німеччина, визначено, що кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. З огляду на те, що відповідачем подані до суду лише переклади документів (у тому числі вказівки поліції та рішення суду), які не містять відомостей про наявність апостиля, і достовірність цих перекладів підтверджено лише начальником відділу перекладів бюро перекладів та відсутні засвідчені належним чином копії з оригіналів відповідних документів, що складені іноземною мовою, вони не можуть бути прийняті судом як достовірні та допустимі докази у справі. Також суд не бере до уваги письмові показання [PERSON] , оскільки такого порядку надання показань свідків цивільне процесуальне законодавство України не передбачає. Надання до суду письмових показань свідків не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на поставлення питань свідкам щодо обставин справи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц, провадження № 61-11275св19, від 24 травня 2023 року у справі № 638/19591/19, провадження № 61-12528св22, від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21, провадження № 61-6134св23, від 21 червня 2024 року у справі № 761/33029/19, провадження № 61-6573св22. При цьому розцінювати ці показання як письмовий доказ у суду також підстав немає, оскільки відсутні відомості про те, кому подавались ці письмові показання. Крім того, відповідачем подано до суду документи складені іноземною мовою без перекладу (т.1 а.с.82, 121, 234-239), що позбавляє суд можливості надати їм оцінку як доказам у справі. Крім наведених вище документів, відповідачем долучено до зустрічної позовної заяви: довідку до акту огляду МСЕК Серія 10ААА №774096, згідно якої [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності з «1.10.11» довічно (т.1 а.с.73, 77, 119); виписку із медичної картки стаціонарного хворого, з якої вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня №11» з 15.08.2023 по 23.08.2023, за результатами лікування стан хворої поліпшився, зменшились запаморочення, головні болі, під час перебування в стаціонарі станів з втратою свідомості не спостерігалось (т.1 а.с.74-76, 116-118); талон бронювання квитків за рейсом Карлсруе - Львів, відправлення 19.12.2023, прибуття - 20.12.2023 (а.с.78, 120). До відповіді на відзив відповідачем долучено скрін шоти переписки, за якими не можна встановити ані осіб, що відправляють та приймають повідомлення, ані дат відправки повідомлень (т.1 а.с.225-233) та ці повідомлення не містять жодної інформації про обставини, що входять до предмету доказування в цій справі (щодо фіктивності укладеного між сторонами шлюбу). Позивачем до відзиву на зустрічну позовну заяву долучені: скрін шоти переписки між особою на ім`я «[PERSON]» та особою з позначкою «[PERSON]», номер телефону якої співпадає з номером телефону [PERSON] , зазначеним у зустрічній позовній заяві, за період жовтень 2023 року - червень 2024 року, з якої вбачається турботливе ставлення цих осіб один до одного, висловлювання почуттів любові, планування спільного бюджету та спільного проживання (т.1 а.с.182-188); замовлення на надання послуг з електропостачання з перекладом (т.1 а.с.191-194); патогістологічні дослідження [PERSON] за 2021 рік, виписки із медичних карток амбулаторного хворого [PERSON] за 2021 та 2022 роки (т.1 а.с.189-206); лист директора ТОВ «ІБК «Білд Лайф» від 13.02.2025 щодо визнання товариства підприємством, що має важливе значення для забезпечення потреб територіальної громади, в якому не зазначено адресата звернення (т.1 а.с.207-209); лист директора ТОВ «ІБК «Білд Лайф» від 13.02.2025 щодо виконання професійних обов`язків інженера проектно-кошторисного відділу [PERSON] , в якому відображено список державних замовлень, в реалізації яких брав участь [PERSON] у вересні 2023 року, та повідомлення про його звільнення за власним бажанням 19.12.2023 (т.1 а.с.210-211). В подальшому позивачем було подано до суду лист прокуратури м.Карлсруе від 25.03.2025 з належним перекладом, з якого вбачається, що попереднє провадження проти [PERSON] за спробу зґвалтування припинено (т.2 а.с.4-зворот - 5). У частині першій статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24 - 26 СК України (стаття 38 цього Кодексу). Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Під час розгляду справ про визнання шлюбу недійсним судам необхідно мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України). Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. За теоретичним визначенням шлюб - це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім`ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов`язки подружжя. Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім`ї. Відповідно до положень СК України при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність. Слід зазначити, що фіктивність шлюбу характеризується відсутністю наміру сторін створити сім`ю, тобто, як і будь-який правочин, може бути визнаний фіктивним, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме з речей неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц. Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19, провадження № 61-10406св20 та від 22 серпня 2024 року у справі № 641/1685/22 (провадження № 61-14447св23). Відповідно до статті 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена. Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання шлюбу недійсним позивач за цим позовом посилалась на те, що аналізуючи поведінку відповідача за зустрічним позовом після реєстрації шлюбу, вона вважає, що наміру створити сім`ю у нього не було, а реєстрація шлюбу була потрібна йому для уникнення призову на строкову військову службу та подальшого виїзду за кордон. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Суд зазначає, що сам по собі аналіз відповідачем поведінки позивача після реєстрації шлюбу не є доказом того що, укладаючи шлюб позивач не мав наміру створити сім`ю, а лише може свідчити по те, що після реєстрації шлюбу та хоч і не тривалого, але спільного проживання сторін, їх шлюб виявився невдалим через різні погляди на сімейне життя, поведінку у побуті, ставлення до сімейних прав та обов`язків тощо. Наведена вище переписка сторін свідчить про те, що між сторонами існували почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільного піклування про побудову сімейних відносин. Кожна із сторін стверджує про те, мала намір створити сім`ю. Стороною відповідача не заперечується, що до укладання шлюбу сторони були знайомі тривалий час і між ними існували теплі дружні відносини, наслідком яких стало укладання шлюбу. Тривале непроживання подружжя не вказує на фіктивність укладеного шлюбу, а пов`язане із тим, що через повномасштабне вторгнення рф відповідач вирішила виїхати за межі України, при цьому в подальшому повернулась і вони разом переїхали до Німеччини, де спільно проживали. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 295/472/18, провадження № 61-11734св20. Посилання відповідача на застосування до неї позивачем психологічного та фізичного насильства є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Фіктивність шлюбу оцінюється з урахуванням наміру на момент його укладання, а не поведінки подружжя під час перебування у шлюбі. Посилання відповідача на те, що позивач мав корисливі мотиви для укладення шлюбу - уникнення призову на строкову військову службу є припущеннями відповідача, адже після укладання шлюбу, не зважаючи на виїзд відповідача за межі України, позивач більше восьми місяців продовжував проживати в Україні, а його бажання проживати з дружиною, чого прагнула й остання, не може бути підставою для визнання шлюбу фіктивним. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Суд також наголошує на тій обставині, що забороняється здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису про шлюб, через недоведеність позовних вимог. Разом із тим, за обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,98 грн, сплачені позивачем за первісним позовом при зверненні до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved