Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

08 травня 2025 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Роменської міської ради Сумської області, третя особа: приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Сова С.М., в якому просять: встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , Державного акта на право приватної власності на землю серія І-СМ №030044 від 02.09.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №512, на ім`я [PERSON] ; визнати за позивачами по 1/4 частці кожного, право власності на земельну ділянку площею 2,137 га, кадастровий номер 5924186100:02:001:0051, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Малобубнівської сільської ради Роменського району Сумської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] - дружина [PERSON] та мати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачі протягом шести місяців з дня відкриття спадщини своєчасно вступили в управління та володіння спадковим майном. Позивачі звернулися до приватного нотаріуса Роменського районного нотаріального округу Сови С.М. за отриманням свідоцтв про право на спадщину за законом, проте приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що не підтверджено належність померлій документа - державного акту на право приватної власності на землю, і вчинення такої дії суперечить статті 9 Цивільного кодексу УРСР ( в редакції 1963 року) і пункту 11 ст.346 Цивільного кодексу України від 16.01 2003 №435-ІУ, оскільки документ - державний акт на право приватної власності на землю, виданий після смерті спадкодавця. Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивачі в заявах до суду позов підтримали, просили про його задоволення. Представник Роменської міської ради Сумської області в клопотанні до суду просив справу розглядати без його участі, за наданими позивачем доказами у відповідності до закону. Приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Сова С.М. в поясненнях до суду просив справу розглядати без його участі, заперечень не має, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе здійснити розгляд заяви без участі сторін за наявними в матеріалах справи доказами. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 24.02.2015 року (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Згідно державного акта на право приватної власності на землю серія І-СМ №030044 від 02.09.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №512, [PERSON] належить земельна ділянка площею 2, 758 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малобубнівської сільської ради Роменського району Сумської області (а.с.11). Згідно довідки Управління надання адміністративних послуг Головного управління держгеокадастру у Сумській області від 04.04.2024 року , сертифікат на право на земельну частку ( пай) серії СМ № 0071297, який виписаний 30 серпня 1996 року Роменською районною державною адміністрацією на ім`я [PERSON] , та зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку ( пай) за № 287, належить право на земельну частку ( пай) в землях, які перебувають у власності КСП «Нове Життя». Уточнений розмір земельної частки складає 2, 83 умовних кадастрових гектарів ( а.с.12). Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2023 року у справі №585/4305/23, встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.19-20). Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2023 року у справі №585/4306/23, встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] ( а.с.21-22). Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2023 року у справі №585/4307/23, встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.23-24). Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2024 року у справі №585/1083/24, встановлено факт реєстрації шлюбу 21 лютого 1981 року Руднянською сільською радою Овруцького району Житомирської області (актовий запис № 2) між [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.25-26). Згідно довідки Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області №9 від 27.06.2023 року спадкоємцями на все майно після смерті гр. [PERSON] являються [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] своєчасно вступив в управління та володіння спадковим майном, так як на протязі шести місяців з дня смерті спадкодавця від свого імені та від неповнолітніх дітей розпорядився особистими речами померлої в лютому 1996 року . На час смерті спадкодавця, [PERSON] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані: чоловік [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] (а.с.32). Позивачі звернулися до приватного нотаріуса Роменського районного нотаріального округу Сови С.М. за отриманням свідоцтв про право на спадщину за законом, проте приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.12.2024 року у зв`язку з тим, що не підтверджено належність померлій документа - державного акту на право приватної власності на землю, а також те, що дата прийняття уповноваженого органом відповідного рішення про передачу у приватну власність земельних ділянок і видача самого документа, зазначені після смерті спадкодавця (а.с.27). Як вбачається з довідки (витягу) з погосподарської книги №5 Малобубнівського старостинського округу виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області) №57 від 04.09.2023 року особовий рахунок № [NUMBER] відкритий на голову домогосподарства [PERSON] , місцезнаходження/адреса: [ADDRESS] . Відомості про членів господарства: [PERSON] , дружина, [INFO] , померла [INFO] ; [PERSON] , дочка, [INFO] ; [PERSON] , син, [INFO] ; [PERSON] , син, [INFO] (а.с.30). 19.05.1995 року Колективному сільськогосподарському підприємству "Нове життя" видано Державний акт на право колективної власності на землю серія СМ №00028, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №28 (а.с.34-35). Згідно повідомлення Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Сумській області №0-18-0.99,3-607/15-24 від 05.03.2024 року рішенням Малобубнівської сільської ради від 20.04.1995 року прийнято про передачу землі в колективну власність, на підставі якого виданий державний акт на право колективної власності на землю КСП "Нове життя". Державний акт на право колективної власності на землю зареєстрований 30.05.1995 року. До державного акта доданий список членів господарства, які мають право на земельну частку (пай). [PERSON] занесена до зазначеного списку та отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], який зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Роменською районною державною адміністрацією членам КСП "Нове життя" за №287 від 30.08.1996 року (а.с.33). Відповідно до повідомлення Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Сумській області №0-18-0.99,3-1154/15-24 від 23.04.2024 року відповідно до відомостей з документації із землеустрою, що включена до Державного фонду документації із землеустрою у Відділі №3 Управління адміністративних послуг є на обліку документація на земельну ділянку, площа 2,137 га та визначений кадастровий номер 5924186100:02:001:0051 (власник [PERSON] ) на території Малобубнівської сільської ради Роменського району (а.с.36). На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до пункту 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 № 43, усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Факт належності [PERSON] державного акта на право приватної власності на землю серії І-СМ № 030044, підтверджується дослідженими доказами. Виправити помилку у Державному акті іншим шляхом неможливо, оскільки після втрати чинності 01.01.2013 Інструкцією про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22.06.2009 № 325, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається, а такі правовстановлюючі документи як державні акти на право постійного користування землею, починаючи з 01.01.2013 не виготовляються, ніким не видаються і не реєструються, і виправити помилку іншим шляхом, окрім судового, неможливо, а тому позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог позивачів про визнання за ними права власності на спадкове майно суд зазначає наступне. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР). Згідно зі статтею 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам, а також державі або окремим організаціям. Частина майна, що залишилася незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом в порядку черговості (стаття 537 ЦК УРСР). За змістом статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. За змістом наведених норм до спадкоємців переходять лише ті права та обов`язки (спадщина) спадкодавця, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95). Відповідно до положень статті 17 ЗК України 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Згідно з частинами третьою і четвертою статті 17 ЗК України 1990 року громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до відповідної ради за місцем розташування земельної ділянки, яка розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення (частина сьома статті 17 Кодексу ЗК України 1990 року). Відповідно до положень статті 22 ЗК України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 ЗК який діяв на час виникнення спірних правовідносин право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами. З огляду на викладене, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Документами, що посвідчували право власності або право постійного користування землею згідно зі статтею 23 ЗК України 1990 року, були державні акти, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за формою, затвердженою постановою Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року № 2201-ХІІ. За змістом частини другої статті 78 чинного ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з пунктом 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вказаного підприємства, кооперативу, товариства, згідно зі списком, який прикладається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі КСП державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами спадкування. Згідно зі статтею 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, зокрема: колишні члени КСП, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі № 750/519/21 (провадження № 61-14957св21) вказано, що згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права (пункт 1 частини третьої статті 152 ЗК України). ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки державні акти на спірні земельні ділянки були виготовлені після смерті спадкодавця, тобто після припинення її цивільної праводієздатності, такі земельні ділянки на момент відкриття спадщини не увійшли до її складу. Доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 548/900/19, є безпідставними, оскільки у справі № 548/900/19 позивач просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), а у справі, що переглядається позивач просить визнати за нею право на сформовані земельні ділянки, хоча на час відкриття спадщини спадкодавцю належало лише право на земельну частку (пай). В постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 692/565/21 (провадження № 61-7303св22) зазначено, що посилання позивача на те, що за нею слід визнати право власності на конкретно визначену земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер 7120689000:03:002:0620, що значиться за спадкодавцем, який помер, є передчасними, оскільки спадкодавець за життя не оформив належним чином у встановленому законом порядку право власності на конкретну земельну ділянку, а лише набув майнові права на її отримання, а отже, успадковується це саме право на отримання земельної частки (паю), а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] за життя набула права власності на земельну ділянку загальною площею 2,758 га на території Малобібнівської сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а розпорядження голови райдержадміністрації № 327 видане 09 серпня 2002 року, як і державний акт, виданий 02 вересня 2002 року, тобто через шість років після смерті [PERSON] , і не породжують у померлої ніяких прав на земельну ділянку, оскільки в силу положення статті 9 ЦК УРСР 1963 року здатність спадкодавця набувати цивільні права і обов`язки припинилася у зв`язку з її смертю, тому спірна ділянка не є об`єктом спадкування і не входить до спадкової маси на момент смерті спадкодавиці. Крім того, сертифікат видавався 30 серпня 1996 року, тобто також після смерті [PERSON] , як зазначеного у відповіді Головного управління Держгеокадастру у Сумській області. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial