Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

03.01.2025 позивач звернувся до суду з позовом та просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та встановити факт одноосібного виховання та утримання дітей батьком. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебувають. Посилається, що у 2020 році позивач та відповідач припинили відносини та спільне проживання, після чого відповідач виїхала за кордон, а діти залишилися проживати разом з батьком та перебувати на його одноособовому утриманні. Вказує, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані та постійно проживають з батьком [PERSON] . Батьком [PERSON] створені належні умови в приватному будинку для зростання, виховання, проживання дітей, [PERSON] та [PERSON] . Будинок є приватною власністю матері позивача, відповідно бабусі дітей. І батько і діти зареєстровані в житловому будинку. Позивач зазначає, що діти перебувають на його одноосібному утриманні та вихованні, він опікується їх навчанням, розвитком здібностей, здоров?ям та дозвіллям. Позивач ніколи не перешкоджав дітям спілкуватись з матір?ю, ніколи не вимагав сплати аліментів від неї на утримання дітей, оскільки сам є матеріально забезпеченим, працює приватним нотаріусом. Проте, вирішення юридичного питання щодо визначення місця проживання дітей з батьком до цього часу не вирішувалось через проживання матері дітей за кордоном. Після повернення матері дітей із-за кордону між стронами виникли спірні питання щодо подальшого визначення місця проживання дітей та їх утримання. Враховуючи вищевикладене, а також з метою захисту інтересів дітей позивач просить визначити місце проживання малолітніх дитей з батьком та встановити факт одноосібного виховання та утримання дітей батьком. 03.02.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.02.2025 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Зазимівської сільської ради Броварського району Київської області про визначення місця проживання дітей з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.03.2025 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [INFO] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. У подальшому представник позивача у судове засідання не з`явився та просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Проте, до суду подано заяву, в якій позивач не заперечує проти позову та визнає заявлені вимоги. Просить розглядати справу у її відсутності, оскільки за станом здоров`я не може приймати участь у судовому засіданні. Представник відповідача у судовому засіданні визнав викладені обставини поданого позову та з урахуванням поданої заяви відповідача не заперечував проти задоволення поданого позову. Представник третьої особи-1 в судовому засіданні позов підтримала та враховуючи інтереси дітей просила позов задовольнити. Представник третьої особи-2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши думку представника позивача та представника відповідача, представника третьої особи-1, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача, відповідача та представника третьої особи-2, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому, позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебувають. У 2020 році [PERSON] та [PERSON] припинили відносини та спільне проживання, після чого [PERSON] виїхала за кордон. Як вбачається з матеріалів справи після виїзду відповідача за кордон, діти залишилися проживати разом з батьком. З матеріалів справи вбачається, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Погребенського ліцея за № 1587,1588 від 29.04.2025 [PERSON] з 01.09.2021. а [PERSON] з 01.09.2023 і по теперішній час навчаються у вказаному ліцею. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] працює, отримує дохід, має власне житло, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, за результатом психіатричного та наркологічного огляду протипоказань та розладів не виявлено. Згідно акту Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 30.01.2025 вбачається, що діти [PERSON] , [PERSON] , проживають з батьком [PERSON] , забезпечені, виглядають охайно, доглянуті. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 27.03.2025 затверджено висновок № 138 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що у 2024 році відповідачка [PERSON] повернулася до України. На даний час відповідач має вкрай незадовільний стан здоров`я, перенесла оперативне втручання, тривалий час перебуває на стаціонарному лікуванні та потребує сторонньої допомоги. З огляду на стан здоров`я відповідача та враховуючи інтереси дітей вважає, що визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідає інтересам дітей. Також 23.04.2025 представником відповідача адвокатом Юрченко О.А. надано до суду заяву про визнання позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз`яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дітей, суд приходить до висновку, що проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком, відповідає інтересам дітей та забезпечить їх права на належне утримання та виховання. За таких обставин, суд вважає, доцільним визначити місце проживання дітей разом з батьком, тобто позивачем по справі. У своєму позові позивач просить також встановити факт одноосібного виховання та утримання дітей батьком. Суд вважає, що вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог статей 141, 157 Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо своєї дитини, незалежно від того, чи проживають вони разом, перебувають у шлюбі чи ні. Встановлення факту одноосібного утримання та виховання дитини можливе лише за наявності належних і допустимих доказів, які б свідчили про повне усунення одного з батьків від виконання відповідних обов`язків. У той же час, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини. Таким чином, факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними батьківських обов`язків. У той же час, предметом даного позову є визначення місця проживання дітей, а не вирішення питання щодо виконання чи невиконання відповідачем своїх батьківських прав і обов`язків. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних прав і обов`язків, суд вважає, що встановлення факту одноосібного виховання та утримання, як похідна вимога у спорі щодо визначення місця проживання дітей, тобто без вирішення питання щодо належного виконання відповідачем своїх батьківських прав і обов`язків, не ґрунтується на вимогах закону. Разом з цим, позивачем і не надано суду доказів того, що з 2021 року мати не здійснювала жодних дій, пов`язаних з виконанням батьківських обов`язків та відповідно діти повністю перебували на утриманні і вихованні батька. У судовому засіданні представники сторін зазначили, що діти спілкуються з матір`ю, перебували на спільному відпочинку за кордоном та мати не втрачала зв`язку з дітьми, оскільки піклується про їх фізичний та духовний розвиток. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За вказаних вище обставин, суд вважає, що визнання відповідачем позову в цій частині суперечить закону. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення факту одноосібного утримання та виховання дітей позивачем є неогрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial