Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), відповідно до вимог якого просить суд: - розірвати Договір між батьками щодо визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року, укладений між [PERSON] , в особі [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Галущенко Н. М. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Сторони перебували у шлюбі, який рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року розірвано. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 3 моменту припинення шлюбних відносин між сторонами склалися напружені стосунки, діти залишилися проживати з відповідачем, який чинив постійні перешкоди для побачень матері з дітьми, переховував дітей та не повідомляв їх достовірне місце проживання та перебування. Неодноразово позивач розшукувала дітей за місцем проживання з батьком. Відповідач здійснював психологічний тиск на позивача для того, щоб вона добровільно погодилася на позбавлення її батьківських прав. Позивач неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ із заявами про розшук дітей. З метою врегулювання відносин та уникнення суперечок відповідач запропонував позивачу підписати договір стосовно місця проживання спільних дітей, з його слів, цей договір мав врегулювати всі спірні питання щодо їх побачень та участі у вихованні дітей. Позивач стверджує, що відповідач порушив пункт 1.3 спірного договору, відповідно до якого зобов`язався попереджувати мати письмово із вказанням точного місця проживання дітей, не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Так, відповідно до отриманої позивачем інформації від Державної прикордонної служби України малолітні [PERSON] та [PERSON] перетнули кордон України 29 квітня 2021 року, проте матір не надавала на це дозволу. Наразі діти проживають з відповідачем, який не дає можливості позивачу бачитися з ними, не виходить на зв`язок, не повідомляє достовірне їх місце проживання та не йде на будь-які домовленості. Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що відповідач не дає можливості спілкуватися із дітьми за допомогою засобів мобільного зв`язку, вона позбавлена можливості вислухати думку дітей щодо бажання продовжувати проживати з батьком. Своїми діями відповідач порушує договірні зобов`язання, якими передбачено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дітей, брати участь у їх вихованні та утриманні, забезпечувати достатній рівень їх освіти та навчання. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І. П. Ухвалою суду від 17 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків терміном 10 (десять) днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою суду від 26 червня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. 25 серпня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечуючи щодо позову зазначив наступне. Доводи позивача, на думку відповідача, є надуманими, безпідставними і такими, що не відповідають дійсності та спрямовані виключно на введення суду в оману щодо фактичних обставин спірних правовідносин. Наданими позивачем копіями документів не підтверджується наявність, передбачених законом підстав для розірвання укладеного договору щодо визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року. Зокрема, ними не підтверджується той факт, що відповідач не виконував взяті на себе договірні зобов`язання. Жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач перешкоджав позивачу зустрічатися та спілкуватися з дітьми не надано. Не доведено позивачем і такої підстави для розірвання договору як істотність зміни обставин, з яких сторони виходили при укладенні договору. Наразі діти проживають з батьком та між батьками відсутній спір щодо місця проживання дітей. Позивач не заявляє позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей та не заперечує проти того, щоб діти і надалі залишалися проживати разом з батьком. Відповідач вважає такими, що не відповідають дійсності доводи позивача про те, що відповідач незаконно 29 квітня 2021 року вивіз дітей з України до Французької Республіки, оскільки позивач була громадянкою Республіки Білорусь та відповідно до пункту 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ України від 27 січня 1995 № 57 відповідач мав законні підстави для виїзду за кордон разом з дітьми без нотаріально посвідченої згоди матері. Відповідач також заперечує щодо доводів позивача про те, що він не дає можливості спілкуватися з дітьми за допомогою відео зв`язку, так як ці доводи спростовуються наданими самою ж позивачкою роздруківками з телефону, де вона підтверджує факт спілкується з дітьми. Водночас, відповідач не заперечує проти того, щоб позивач зустрічалася з дітьми і без перешкод спілкувалась з ними у будь-який час по місцю їх проживання. Ця обставина також підтверджується долученими до відзиву відеозаписами спілкування позивача з дітьми, змістом яких зафіксовано той факт, що відповідач запрошує позивача у гості. Відповідач вважає поведінку позивача суперечливою, яка спрямована на введення суду в оману щодо фактичних обставин справи. Так, зокрема, як вбачається з позовної заяви позивача від 17 квітня 2024 року, остання просила суд визнати недійсним договір з тих підстав, що про цей договір остання нібито дізналась лише за наслідками ознайомлення з матеріалами справи № 760/13776/21. Також, позивач стверджувала про те, що договір вона не укладала, особистий підпис у ньому не ставила, що цей договір не відповідає її внутрішній волі, а також, що вона ніколи не бачила приватного нотаріуса КМНО Галущенко Н.М. Разом з тим, звертаючись з позовом про розірвання договору позивач абсолютно кардинально змінює свою позицію, вказуючи тепер про те, що цей договір вона укладала, але його необхідно розірвати з тих підстав, що нібито відповідач систематично порушує його умови. Така суперечлива поведінка позивача разом з іншими наведеними у відзиві доводами, дає відповідачу підстави вважати, що остання подає до суду безпідставні та необґрунтовані позови, зазначаючи у них обставини, які не відповідають дійсності і які спрямовані виключно на введення суду в оману. Відповідь позивача на відзив у встановлений судом строк до суду не надходила. Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка та витребування оригіналу електронного доказу, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні 18 березня 2025 року судом допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду наступні відомі їй обставини спірних правовідносин. Свідок була довіреною особою відповідача при укладенні спірного договору. Сторони були ознайомленні та погодили умови договору добровільно. На момент підписання договору відповідач з дітьми проживав у місті Парижі, адресу проживання не змінював. Позивач була обізнаною про місце проживання відповідача на день укладення договору. Свідку відомо, що мати спілкується з дітьми і умови договору батько не порушує. У судовому засіданні 20 травня 2025 року досліджено відеозаписи долучені відповідачем до відзиву, а також оригінал електронного доказу. У судове засідання, призначене на 18 червня 2025 року, представник позивача не з`явилася, на електронну пошту суду надіслала клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату. Позивач удруге в судове засідання не з`явилася, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Принагідно зауважити, що клопотання про відкладення розгляду справи адвокат направила на електронну пошту суду, разом з тим, положеннями статті 14 ЦПК України регламентовано, що у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів. Згідно з ч. 5, 6 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Відповідно до пункту 10 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, адвокати реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Пунктом 16 вказаного положення визначено, що процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії - вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС з використанням власного кваліфікованого електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом. У пункті 7.52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.09.2023р. справа №204/2321/22 зроблено висновок, що вимога про звернення до суду через підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. З викладеного вбачається, що процесуальним законом не передбачено такої можливості як подання адвокатами процесуальних документів в електронній формі шляхом їх надіслання на електронну адресу суду, в свою чергу адвокати наділені правом на подання відповідних документів в підсистемі «Електронний суд» та скріпленої електронним цифровим підписом (ЕЦП), з урахуванням положень Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Разом з тим, суд також не вбачає підстав для залишення позову без розгляду, враховуючи, що суд перейшов до стадії судових дебатів, неявка позивача не перешкоджає розгляду справи, оскільки, у даній справі з`ясовано обставини, на які учасники посилаються, як на підставі своїх вимог та заперечень, досліджено письмові докази, а також допитано свідка, розгляд справи знаходиться на завершальній стадії, крім того, представник відповідача наполягав на вирішенні спору по суті. З огляду на предмет та підстави позову, наявні в матеріалах справи докази, враховуючи те, що сторона позивача вчиняла дії, спрямовані на доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що повторна неявка позивача у судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті, оскільки на переконання суду залишення позову без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суперечило б як завданню цивільного судочинства, так і його основним засадам (принципам). Також, суд враховує, що у судовому засіданні було оголошено перерву для підготовки до судових дебатів, які відповідно до статті 242 ЦПК України складаються лише з промов (заключних слів) учаснів справи; у цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Крім того, на переконання суду залишення позову без розгляду матиме негативні наслідки в першу для відповідача, а не для позивача, який би у такий спосіб, всупереч встановлених законодавцем процесуальних запобіжників, отримав би можливість на повторне звернення до суду, чим сприяв би процесуальній невизначеності відносин між сторонами договору про визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.05.2023р. у справі № 285/2961/21. За таких обставин, у судовому засіданні 18.06.2025р. розгляд справи проведено за відсутності позивача та її представника. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Сторони перебували у шлюбі з 6 березня 2013 року, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року у справі № 760/11005/21 розірвано. [PERSON] та[PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 10 грудня 2021 року [PERSON] та[PERSON] уклали договір між батьками щодо визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Галущенко Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1493. Відповідно до пункту 1.1. договору, цей договір укладено стосовно місця проживання спільних малолітніх дітей: [PERSON] , дата народження: [INFO] , уродженка міста Париж Французької Республіки, факт батьківства Сторін підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] виданого 28 квітня 2014 року Головним Прокурором при Апеляційному суду Парижу та [PERSON] дата народження: [INFO] , уродженка міста Шане Французька Республіка, факт батьківства Сторін підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] виданого 14 квітня 2017 року Генеральним Прокурором при Апеляційному суді міста Версаль. Згідно з пунктом 1.2 договору батьки домовились про місце проживання дітей та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір?ю, яка проживатиме окремо від дітей. Місцем проживання дітей батьки визначили разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Батько зобов`язується попереджувати мати письмово із вказанням точного місця проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання (пункт 1.3 договору) Пунктом 2.1 договору передбачено, що мати має право, за попереднім погодження з батьком, враховуючи бажання дітей, та з урахуванням їх стану здоров?я зустрічатися з дітьми та без перешкод спілкуватися з ними у будь-який час. Батько зобов?язується не чинити матері перешкод у спілкуванні з дітьми (пункт 2.2 договору). Розділом 3. Договору визначені наступні права та обов`язки батьків щодо дітей: 3.1. Батько зобов?язується піклуватися про здоров?я дітей, брати участь у вихованні дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін; 3.2. Мати має право: брати участь у вихованні дітей, незалежно від стосунків з батьком; 3.3. Спільні зобов?язання: батьки зобов?язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов?язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання, контактних телефонів, та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов?язань за цим договором. Батьки зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не підбурювати дітей проти батька чи матері. Батьки домовились про те, що припиняють судовий спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей (цивільна справа № 760/18211/21 яка розглядається Солом?янським районним судом міста Києва у складі судді Козленко Г. О.) шляхом подання заяви до зазначеного суду у порядку ст.207 ЦПК України в день підписання цієї угоди. Відповідно до пункту 4.1. договору, цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до часу настання повноліття дітей. Пунктами 4.2, 4.3. та 4.4. договору визначено, що батьки мають право переглянути умови дього договору по досягненні дітьми чотирнадцятирічного віку. За згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішуються в судовому порядку. Всі спори, що виникнуть в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку відповідно до діючого законодавства України. Судом встановлено, що станом на день укладення вказаного договору діти сторін проживали разом з відповідачем у місті Парижі Французької Республіки. Вказана обставина була відома позивачу до укладення спірного договору, що підтвердила свідок, а також зміст долученого до відзиву відеозапису від 19 листопада 2021 р. Також встановлено, що судовим наказом Солом?янського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у справі № 760/11000/21 стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 квітня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вказане судове рішення перебуває на примусовому виконанні у Солом`янському відділі державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) ВП № [NUMBER]. Згідно з долученого до відзиву розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП [NUMBER] сукупний розмір заборгованості позивача за період з квітня 2021 року до серпня 2023 року складав 199 973, 17 грн. На підставі заяви відповідача про те, що його колишня дружина ухиляється від сплати аліментів на утримання спільних дітей розпочато кримінальне провадження № 12021105090003779 за частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] звертався з позовом до [PERSON] щодо позбавлення її батьківських прав (справа № 760/13776/21), який ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року залишено без розгляду відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України. В свою чергу, [PERSON] зверталася з позовом до [PERSON] про визнання недійсного договору про визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року (справа № 761/14326/24), який ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року залишено без розгляду відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 Сімейного Кодексу (далі - СК) України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною четвертою статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у Цивільному кодексі (далі - ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 361/8526/21, від 22 травня 2024 року у справі № 754/3063/22. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 ЦК України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина друга статті 651 ЦК України). У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й сукупності інших умов: наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18). У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 754/3063/22 Верховний Суд зробив висновок, що, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільно процесуального кодексу (далі - ЦПК) України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Так, у позовній заяві [PERSON] вказала, що відповідач не попередив її про зміну місця проживання дітей, тобто порушив пункт 1.3 договору. Крім того, відповідач не дає позивачу можливості бачитись з дітьми, не виходить на зв`язок, не повідомляє достовірне місце проживання дітей та не йде на будь-які домовленості щодо узгодження графіку побачень позивача з дітьми. Відповідач відмовився мирним шляхом розірвати існуючий договір про визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року та підписати інший договір і узгодити графік побачення позивача з дітьми. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, частини першої статті 13 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено належність доказів належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсність обставини справи. Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають знач для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому, відповідно до частини першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Так, обґрунтовуючи систематичне та істотне порушення батьком умов договору позивачем надано наступні докази: копію договору щодо визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року; копію відповіді Державної прикордонної служби України від 6 березня 2024 року; копію роздруківок електронної переписки сторін у месенджері та через електронну пошту; довідку Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 21 липня 2021 року. Крім того, після закриття підготовчого провадження у справі представник позивача подала доказ, який за її твердженням, підтверджує факт не проживання дітей за повідомленою відповідачем адресою станом на 21 липня 2024 року. Проте, зазначений доказ судом до розгляду не прийнято на підставі частини восьмої статті 83 ЦПК України, оскільки поданий стороною позивача з порушенням, встановленого процесуальним законом строку для подання доказів, при цьому представник позивача не обґрунтувала неможливість його подання до призначення справи до розгляду по суті. Крім того, судом не беруться до уваги роздруківки з електронної переписки сторін у месенджері з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зроблено висновок, що: «35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). 36. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. 37. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. 38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. 51. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі». Так, ухвалою від 24 вересня 2024 року судом задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналу електронного доказу, а саме витребувано у позивача оригінал електронного доказу - листування між сторонами, копії якого долучені до позовної заяви на 46 аркушах, яке міститься у мобільному телефоні [PERSON] . У судовому засіданні 20 травня 2025 року судом оглянуто лише листування сторін через електронну пошту, при цьому, позивач вказала суду на неможливість надати для огляду листування у месенджері, оскільки відповідне листування відповідач видалив. Проте зазначене твердження позивача є голослівним, оскільки не підтверджено жодним доказом. Ураховуючи те, що позивач не надала суду для огляду відповідного оригіналу електронного доказу (листування у месенджері) і відповідач поставив під сумнів відповідність поданих копій електронних доказів оригіналу, відповідні докази не можуть бути взяті судом до уваги. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши докази, які містять матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено одночасної наявності сукупності чотирьох умов та підстав, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у вигляді розірвання договору рішенням суду. Так, позивачем не підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами порушення відповідачем пункту 1.3 договору, а саме зміни місця проживання дітей та не повідомлення матір дітей про це у визначений сторонами термін. Доводи позивача про те, що 29 квітня 2021 року відповідач без її дозволу вивіз дітей з України до Французької Республіки не можуть бути розцінені як належне обґрунтування підстав для розірвання договору, оскільки відповідна обставина мала місце до виникнення між сторонами договірних зобов`язань. Станом на день укладення спірного договору діти сторін проживали разом з відповідачем у місті Парижі Французької Республіки, про що матері було достеменно відомо. Відповідну обставину підтвердив допитаний судом свідок, крім того, з дослідженого судом відеозапису від 19 листопада 2021 року вбачається, що відповідач повідомив позивачу, що він з дітьми проживають у місті Парижі. У відзиві на позовну заяву, а також у судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що його довіритель разом з дітьми станом на день укладення договору проживав та продовжує проживати у місті Париж Французької Республіки за адресою [ADDRESS], що підтвердила свідок [PERSON] . При цьому, повідомлена представником адреса місця проживання зазначена у Звіті умов проживання дітей від 27 листопада 2023 року, в якому вказано, що сім?я [PERSON] складається з батька [PERSON] та його двох доньок [PERSON] (9 років) і [PERSON] (6 років). Вони живуть у приватному будинку за адресою [ADDRESS]. Члени сім?ї підтримують тісні стосунки з сусідами і користуються послугами мережі соціальної підтримки. Мати дітей не проживає з сім`єю. Три дні на тиждень [PERSON] доглядає няня, яка проживає в сім`ї. На спростування вказаного, як і на обґрунтування доводів зміни місця проживання дітей без повідомлення про це матері у визначений договором термін, позивач, у встановлений процесуальним законом строк не подала до суду жодного доказу, який б підтвердив стверджувальну обставину. Твердження представника позивача щодо співпраці з міжнародними компетентними органами з метою розшуку дітей не підтверджено жодним доказом, як і не підтверджений аргумент про те, що для того, щоб розпочати пошук дітей позивач має спершу розірвати договір. Матеріали справи не містять жодної заяви позивача до правоохоронних органів України чи Французької Республіки щодо здійснення заходів щодо розшуку дітей після укладення договору. Позивачем не доведено також невиконання відповідачем пункту 2.1 договору, відповідно до якого мати має право, за попереднім погодження з батьком, враховуючи бажання дітей, та з урахуванням їх стану здоров?я зустрічатися з дітьми та без перешкод спілкуватися з ними у будь-який час. Досліджене судом електронне листування сторін за допомогою електронної пошти не підтверджує доводи позивача про те, що відповідач позбавляє її можливості бачитися з дітьми, не повідомляє їх достовірне місце проживання та не йде на будь-які домовленості. Водночас, у листі адресованому позивачу відповідач наголошує, що він не чинить перешкод у спілкуванні з дітьми (а/с. 43, том. 1). З досліджених у судовому засіданні відеозаписів вбачається, що матір до укладення договору 19 листопада 2021 року, а також після 18 грудня 2021 року, 21 лютого 2024 року та 22 липня 2024 року спілкувалася з дітьми та батько не чинив їй перешкоди у цьому. Проте суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази регулярного спілкування дітей з матір`ю. У оспорюваному договорі сторони не погодили чіткого графіку та способів відповідного спілкування дітей з матір`ю, що може бути причиною негативного впливу на виконання сторонами договірних зобов`язань, провокувати виникнення конфліктних ситуацій між сторонами, водночас, може бути вирішено шляхом внесення змін до договору, зокрема, до пункту 2.1. Принагідно звернути увагу сторін, що відповідно до пункту 2.1 договору спілкування матері з дітьми має бути реалізовано виключно за бажанням дітей, тобто їх згоди. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання (частина друга статті 171 СК України). Отже, у тому випадку, якщо дитина не хоче спілкуватись з одним із батьків, вона не може бути примушена до такого спілкування, оскільки для неї це право, а не обов`язок, який вона повинна виконувати. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Таким чином,рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Суд звертає увагу, що згідно предмету договору, цей договір укладено стосовно визначення місця проживання дітей разом з батьком, а тому при розірванні договору неврегульованим залишиться питання визначення місця проживання дітей, щодо якого сторони домовились та не мають спірних правовідносин. Отже, при вирішенні спірних правовідносин, суд, надаючи першочергове значення саме найкращим інтересам дітей, приходить до висновку про відсутність правових підстав для розірвання оспорюваного договору з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України. Варто зауважити, що відмова у задоволенні вимоги про розірвання договору між батьками щодо визначення місця проживання дітей від 10 грудня 2021 року не позбавляє [PERSON] можливості вирішити питання про порядок участі у вихованні дітей у судовому порядку, який може бути змінений із урахуванням взаємовідносин сторін та найкращих інтересів дітей. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що основні ("ключові") аргументи та доводи учасників справи отримали достатню оцінку. В порядку статті 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed