Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та - [PERSON] [INFO] . А також позивач просить суд, стягнути аліменти з [PERSON] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позву і до досягнення дітьми повноліття. У обґрунтування позову зазначає що, 16.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований 16.08.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №14. За час шлюбу у сторін народились діти: - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 21.03.2017 року Чернігівським районним судом .Запорізької області було ухвалено Заочне рішення по справі №329/149/17, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.08.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №14. Фактично, з 2016 року вихованням, фізичним та духовним розвитком спільних з відповідачем дітей займається лише батько - позивач у справі [PERSON] . При цьому, відповідач - [PERSON] самоусунулась від виховання спільних з позивачем дітей. Відповідач не брала та не бере жодної участі у вихованні та розвитку дітей, жодним чином не забезпечує їх, не спілкується з ними, не підтримує хоча б мінімальних контактів з ними. Діти матір не знають, не ідентифікують її, як свою матір. Починаючи з 2017 року [PERSON] виїхала на постійне місце проживання за межі території України та більше з дітьми не контактувала. Зі змісту заяви від 07.02.2025 року, посвідченої приватним нотаріусом Республіки Польща міста Зелена Гора Пауліною Річла, зареєстрована в реєстрі за №324/2025 вбачається, що [PERSON] повідомила про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Представник позивача [PERSON] .та позивач [PERSON] у судове засідання не з`явились, надавши до суду про проведення судового розгляду у відсутність позивача якою позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, заяви та клопотання не надавала, суд виходячи з вимог ст.280 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Згідно ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 16.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований 16.08.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №14. За час шлюбу у сторін народились діти: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується І свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Від ділом реєстрації актів цивільного, стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №132. л - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 02.08.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстрації служби Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №49. 21.03.2017 року Чернігівським районним судом .Запорізької області було ухвалено Заочне рішення по справі №329/149/17, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.08.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №14. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. 07.02.2025 року [PERSON] зробила засвідчену приватним нотаріусом Республіки Польща міста Зелена Гора Пауліною Річла, заяву про те, що вона повністю розуміючи вимоги чинного законодавства України щодо викладеного нижче, усвідомлюючи значення своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Також у заяві зазначила прохання слухати справу про позбавлення її батьківських прав без її присутності. Рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області від 10.04.2025 року №130 затверджено висновок служби у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] повністю ігнорує свої батьківські обов`язки, самоусунулась від виховання та утримання своїх дітей, не цікавиться не цікавиться їх життям, тобто свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дітей є недостатньою, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. Вказані обставини додатково підтверджуються нотаріально засвідченою заявою [PERSON] згідно якої остання не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд позбавлений можливості врахувати доводи відповідачки, щодо відмовлення в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, оскільки відповідач не скористався своїм правом та не надав відзив на позовну заяву. Тому при винесенні рішення суд виходить з позовних вимог, які вважає справедливими, розумними та співмірними. Крім того, водночас, згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку утримувати дитину та відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд вважає, що достатнім розміром стягуваних аліментів в інтересах дітей буде розмір 1/3 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити рішення в частині стягнення аліментів - до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. на користь держави. Враховуючи наведене та

Outcome: approved