Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

27 червня 2025 року [PERSON] (далі - заявник) звернувся до Салтівського районного суду міста Харкова із заявою, відповідно до змісту якої просить суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців щодо [PERSON] , якому заборонити: - наближатися на 100 метрів до місця проживання заявника за адресою [ADDRESS] ; - особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо заявник за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику; - переслідувати заявника та у будь-який спосіб спілкуватися із заявником (включаючи органи державної влади); - вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах або контактувати із заявником через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (включаючи органи державної влади). Обґрунтовуючи заявлені вимоги заявник вказує на те, що [PERSON] , є його батьком. Заявник свого батька майже не пам`ятає, оскільки не бачив його з раннього дитинства, останній раз ще коли навчався у початковій школі. Крім того заявник зазначає, що його мама довго судилась, щоб його позбавили батьківських прав. І не дивлячись на те, що опікунська рада рекомендувала позбавити його батьківських прав, суд так і не позбавив. Батько заявника ( [PERSON] ) ніколи не проявляв жодного інтересу до нього, його виховання. Також батько ніколи не дзвонив йому, хоча знає його номер. [PERSON] прекрасно знав, де навчається заявник, але ніколи не приходив його навідувати до школи. Заявника виховували мати і бабуся. При цьому, заявник вказує на те, що його батько лише нагадував про своє існування, коли вчергове писав у різні служби органів державної влади якусь чергову огидну брехню про його родину. Тоді їх викликали, або приходили до них додому, брали якісь пояснення, в тому числі і у нього, проводили обстеження умов проживання, писали, що у них все добре, що інформація [PERSON] не підтвердилась. І так до наступного разу. Бабуся плаче, мати засмучується. Так і пройшло його дитинство, в безкінечному стресі, приниженні та соромі. Заявник так мріяв подорожувати, але [PERSON] ніколи не надавав дозволу на його виїзд. Крім того, заявник зазначає, що його родина - це дуже порядні люди. Мати і бабуся завжди працювали і дбали про нього. У нього завжди було все необхідне та навіть більше. Його родина ніколи не вживали алкоголь і навіть не палили. І от вчергове [PERSON] пише позов, нібито від імені заявника та в його інтересах, хоча це зовсім не так. Це зовсім не в інтересах заявника звинувачувати свою матір у тому, чого вона не скоювала. Заявник є третьою особою у цій справі. У позові який подає [PERSON] написано стільки огидної брехні, щодо заявника і його матері. Таким чином, заявник вважає що він є особою, яка зазнала домашнього насильства. Ухвалою від 27.06.2025 Салтівський районний суд міста Харкова прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 643/10628/25, судове засідання призначив на 30.06.2025 року. У судове засідання заявник не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, заявником подано заяву, відповідно до змісту якої просить суд розглянути справу за його відсутності, заяву задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі - ЦПК України) за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно зі ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Питання видачі обмежувального припису регулюється положеннями ЦПК України та Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Так, відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 18 Сімейного кодексу України (далі СК України) кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Аналіз наведених норм права дає підстави виснувати, що із заявою про видачу обмежувального припису може звернутися як особа, яка постраждала від домашнього насильства і якій виповнилося 14 років, так і її законний представник. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.06.2024 у справі № 306/2813/23. Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII). Згідно з п. 14 ч. 1 ст.\~1\~Закону №\~2229-VIII психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Пунктом 2 ч. 1 ст.\~24\~Закону №\~2229-VIII передбачено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII). Згідно з ч. 3 ст.\~26\~Закону №2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII). Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.06.2022 у справі № 466/180/22. Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 522/22472/21 видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 216/4309/21 зазначено, що докази мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства. Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилається на те, що [PERSON] , який є його батьком, ніколи не проявляв інтересу до нього, до його виховання, ніколи не дзвонив йому, не знав де він навчається та ніколи не приходив до нього. Батько [PERSON] нагадував про себе, тільки коли писав у різні служби органів державної влади якусь чергову огидну брехню про його родину. Разом з цим, [PERSON] звернувся з позовом до суду від його імені та в його інтересах, однак це не так, не в його інтересах звинувачувати свою матір у тому чого вона не скоювала. Проте, заявником в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення батьком [PERSON] фізичного та психологічного насильства відносно заявника, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Надану заявником позовну заяву про звернення [PERSON] до суду про встановлення факту нецільового використання добровільно сплачених аліментів суд до уваги не приймає, оскільки звернення [PERSON] з позовною заявою до суду не підтверджує факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також матеріали справи не містять доказів притягнення [PERSON] до кримінальної чи адміністративної відповідальності за фактом домашнього насильства. Будь-яких доказів на підтвердження нанесення заявнику тілесних ушкоджень або вчинення [PERSON] психологічного насильства матеріали справи не містять. Інших доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства стосовно заявника також суду надано не було. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено, що існує загроза вчинення домашнього насильства по відношенню до заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, як і відсутні докази того, що такі ризики є реальними, внаслідок чого у суду відсутні підстави для застосування до [PERSON] обмежувального припису. З огляду на суть обмежувального припису, як тимчасового заходу виконуючого захисну та запобіжну функцію, направленого на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях, а також те, що зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні. Відповідно до ст.\~350-6\~ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. За таких обставин, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими та недоведеними, внаслідок чого відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: dismissed