Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] , через представника - адвоката Новохатько В.В., з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні та вихованні їх спільного сина - [PERSON] та визначити порядок участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні сина [PERSON] , [INFO] , встановивши графік побачень з сином: перші два місяці у присутності матері дитини щонеділі з 10.00 години до 13.00 години; надалі без присутності матері дитини щовівторка та щочетверга - з 18.00 години до 20.00 години та щонеділі - з 10.00 години до 13.00 години з можливістю відвідування культурно-розважальних заходів, зоопарків, цирку, парків, ярмарок, дитячих свят та інше. Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2013 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 08 квітня 2023 року позивач і відповідач уклали договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В., номер у реєстрі 227. Згідно пункту 3 договору, за домовленістю батьків встановлено обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до пункту 4 договору батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. За домовленістю батьків додаткові витрати на дитину сплачуються батьком щомісяця у сумі 1 000,00 грн. У договорі між батьками сторони домовились, що до досягнення дитиною десятирічного віку дитина буде проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання дитини, матір зобов`язується попереджувати батька письмово із вказанням точного місця проживання дитини не пізніше одного тижня з моменту зміни місця проживання дитини. Станом на дату подання позову дитині 2 роки і 9 місяців. [PERSON] проживає з мамою. Згідно договору, який було укладено між батьками, позивач перераховує на рахунок, зазначений у договорі, щомісяця аліменти на дитину у розмірі 5 000,00 грн, також позивач бере участь у додаткових витратах на дитину на перераховує на рахунок, зазначений у договорі, щомісяця 1 000,00 грн. За доводами позову, після укладання договору між батьками відповідач певний час не чинила перешкод у спілкуванні позивача з сином. Проте, починаючи з кінця травня відповідач почала перешкоджати у зустрічах батька з сином по теперішній час. Після чергової відмови у зустрічі позивач звернувся до Дніпровської районної в місті Києві адміністрації, яка своїм розпорядженням встановила режим зустрічей батька з дитиною. Деякий час відповідачем вказане рішення виконувалось, проте в подальшому відповідач знову стала чинити позивачу перешкоди в спілкуванні з сином, що змушувало звертатись до органів поліції. Позивач вважає, що відповідач та її матір налаштовують сина проти спілкування з батьком. Позивач бажає підтримувати стосунки з сином, тому змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (т.1 а.с.97-100) 15 серпня 2024 року відповідачем [PERSON] через представника - адвоката Кухаренко О.В. направлено до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. За доводами відзиву, після народження сина відносини між сторонами значно погіршились, позивач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не брав з 2021 року. Подружжя мешкало на різних поверхах квартири через те, що позивача дратував син, позивач називав дитину неприйнятними виразами. На початку 2022 року сторони прийняти рішення про припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу. Відповідач із сином 10 березня 2022 року поїхала за межі України та повернулися 02 травня 2022 року. З цього часу до 01 січня 2023 року сторони мешкали в одній квартирі, але позивач не приймав жодної участі у житті дитини, не тримав сина на руках. За наведеними у відзиві доводами відповідач вважає передчасними заявлені позивачем вимоги про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною, адже 08 квітня 2023 року між сторонами було укладено договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В., номер у реєстрі 227, відповідно до п.15 якого батько має право на спілкування та особисте вихованні дитини, а також на зустрічі з дитиною у присутності матері. Цей договір є дійсним та виконується батьками, жодна із сторін не скористалась правом на розірвання договору або внесення до нього змін, він є чинним та підлягає виконанню обома батьками. Через наявність вказаного договору відповідач вважає позов передчасним та зазначає, що у суду відсутні повноваження на вирішення питання про встановлення способів участі батька у вихованні дитини у відповідності до вимог чт. 159 СК України. Позивач вважає, що розгляд справи призведе до подвійного врегулювання сімейних правовідносин. Також відповідач посилається на те, що Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, приймаючи розпорядження «Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей» перевищила свої повноваження. Вказане розпорядження оскаржено відповідачем до суду. (т.1 а.с.108-119) 22 серпня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] , подана представником - адвокатом Новохатько В.В. через систему «Електронний суд», в якому позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. За доводами відповіді, відповідач у відзиві нвчого не пише по суті позовних вимог, тобто не заперечує проти самого графіку, а лише зауважує, що це питання начебто врегульоване договором між батьками і тому відсутній предмет спору. Позивач вказує на те, що спір між сторонами щодо графіку зустрічей з дитиною наявний та договором графік зустрічей не встановлений. При цьому відповідач ухиляється від виконання рішення органу опіки та не дає позивачу можливості приймати участь у вихованні сина ні в її присутності, без неї. У відповіді зазначається, що суд може без розірвання чи зміни договору встановити інший графік, ніж передбачений договором, з урахуванням взаємовідносин сторін та якнайкращих інтересів дітей. Позивач вважає, що позиція відповідача полягає в тому, щоб не давати якнайдовше бачити дитину батькові та не врегульовувати це питання. У відповіді стверджується, що відповідач не дає позивачу бачити сина ні у присутності матері, ні без неї, отже чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, а графік зустрічей не встановлений у договорі між сторонами. Вважає, що розгляд справи по суті та встановлення графіку зустрічей позивача з дитиною допоможуть позивачу бачити сина, що забезпечить реальний захист його прав. З іншого боку формальний підхід та відсутність врегулювання цього питання судом призведе до подальшого порушення прав позивача та прав дитини. Також у відповіді зазначається, що встановлений розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації графік побачень позивача із сином не виконується відповідачем, що є окремою підставою для звернення до суду відповідно до частини 1 статті 159 СК України. Вказується на те, що звернення відповідача з позовом до суду про оскарження розпорядження не робить розпорядження нечинним, оскільки рішення не набрало законної сили. Також у відповіді надана критична оцінка поданому до суду відповідачем психологічному висновку дитячо-батьківських відносин в сімейному конфлікті, як такому, що не відповідає вимогам закону. Крім того зазначається, що подані відповідачем знімки екрану телефону листування сторін в більшості датовані листопадом 2021 року, коли дитині було два місяці, а надані відповідачем документи, що викладені іноземною мовою, не можуть визнаватися належними доказами, оскільки відсутній їх переклад на українську мову. Позивач вважає, що відповідач не надає позивачу можливості бачити сина ані в її присутності, ані без неї і через власне трактування інтересів дитини позбавляє позивача можливості бачити рідного сина та приймати участь у його вихованні. З урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність доведених належними доказами випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи, що між сторонами тривалий час існують неприязні конфліктні стосунки, позивач переконаний у необхідності встановлення зустрічей дитини з батьком без присутності матері, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. (т.1 а.с.165-177) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. (т.1 а.с.211, 214-216) Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] , подану представником Кухаренко Ольгою Володимирівною , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про закриття провадження у справі повернуто особі, яка подала апеляційну скаргу. (т.1 а.с.240-241) 21 листопада 2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування (т.2 а.с.16-17) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по сіті. (т.2 а.с.54-55) Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Новохатько В.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник позивача надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що договір між батьками містить лише декларативні положення щодо можливості батька бачити сина, а режим зустрічей не врегульований, відповідач не дотримується встановленого розпорядженням графіку та надає можливість позивачу побачити сина лише тоді, коли їй це зручно. При цьому позивач регулярно надає кошти на утримання сина, отже договір виконується в частині сплати аліментів. Зазначила, що стороною позивача пропонувалось укласти договір, яким був би встановлений графік зустрічей, порте згоди отримано не було. Зауважила, що позивач ніколи не буде діяти на шкоду дитині. Позивач пояснив, що перешкоди в побаченнях з дитиною почались з вересня 2023 року, тому він був вимушений звернутися до органу опіки та піклування, який виніс відповідне розпорядження. Зазначив, що у нього з відповідачем відсутнє порозуміння при цьому син любить позивача та завжди радий його бачити. Зауважив, що хоче бачити сина частіше ніж 2 години на тиждень, проте за останній місяць позивач не зустрічався із сином жодного вівторка та четверга, крім того зустрічі відбуваються не кожної неділі, інколи переносяться на суботу. Підтвердив, що декілька разів зустрічі переносились на його прохання. Вказав на те, що йому не відомий графік дитини оскільки відповідач не надає можливості дізнатися про режим дня дитини. Підтвердив, що за часів спільного проживання сторін, ще у 2021 році він скаржився, що дитина плаче, зауваживши що це відбувалось на емоціях, проте наразі такої поведінки не допускає, здатний контролювати свої емоції. Додатково пояснив, що договір його влаштовує, але не виконується відповідачем. Підкреслив, що бачить дитину лише за згодою матері, а за відсутності регулярних побачень встановлення повного контакту з дитиною є неможливим. При цьому вказав на те, що дитина висловлюється фразами, які вочевидь повторює з чужих слів - про те, що в нього немає батька. Також пояснив, що обізнаний про вподобання сина, який в змозі висловити свої бажання. Зауважив, що зустрічі з дитиною відбуваються лише в присутності матері, однак вважає це потрібним лише в перший час. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Кухаренко О.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надали пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву, наполягали на неефективності обраного способу захисту та передчасності заявленого позову через існування договору між сторонами, зазначаючи також, що вирішення справи судом призведе до подвійного врегулювання сімейних відносин. Відповідач додатково пояснила, що за часів спільного проживання сторін позивач не приділяв дитині уваги, наразі позивач бачиться із сином раз на тиждень, інколи за спільною згодою побачення переносяться. Зазначила, що працює до 18.00 години, за дитиною доглядає її мама, яка не бажає передавати дитину позивачу, оскільки не хоче зустрічатись із ним. Згідно графіку дитина лягає спати о 21 годині, до цього його потрібно нагодувати, алергій на продукти дитина не має, коли сторони з дитиною на прогулянці, відповідач купує їжу для дитини в перевірених закладах громадського харчування. Вдень дитина спить з 13.30 до 15.30, зустрічі відповідача з дитиною відбуваються з 10.00 до 13.00. Зауважила, що зустрічі не відбувались через хворобу дитини, а позивач не виявляв бажання бачити дитину у вівторок та четвер. Дитина не спілкується з батьком як з іншими людьми, відповідача влаштують побачення позивача із сином один раз на тиждень з 10.00 до 12.00, чого на її думку буде достатньо щоб налагодити комунікацію. При цьому побачення в будні дні будуть порушувати графік сина. Вважає, що між дитиною та батьком немає комунікації, тому необхідне звернення до психолога. Зауважила, що син не хоче залишатися з батьком, тому для дитини краще, щоб спілкування відбувалось у її присутності, зауважила, що позивач агресивно поводиться до неї та до дитини, проте докази цього відсутні. Висловила своє бажання, щоб дитина бачилась із батьком лише в її присутності, оскільки в цьому випадку позивач не буде загрозою для дитини. Представник відповідача додатково підкреслила, що розглядом цієї справи суд нівелює договірне врегулювання спору, оскільки договором визначені всі істотні умови. Вважає, якщо не ставити питання про внесення до договору змін або розірвання договору, визначення участі батька у вихованні дитини судом є неможливим. Зазначила, що єдиним виходом для сторін є участь медіатора або психолога. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації направив на адресу суду висновок органу опіки та піклування та заяву, в якій вказаний висновок підтримав, просив справу розглядати без участі представника служби та органу опіки та піклування і прийняти рішення в найкращих інтересах дитини (а.с.15). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, з 13 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року (т.1 а.с.16-19). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 22) 08 квітня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В., зареєстрований в реєстрі за №227 (далі - договір). (т.1. а.с. 23-26) Відповідно до п. 15 договору, кожен із батьків має право проводити час разом з дитиною та відпочивати разом з нею як на території України так і за її межами (у разі відпочинку з батьком - у присутності матері дитини). Батько має право бачитись з дитиною у присутності матері дитини. В п. 19 та 20 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Батьки підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов договору. За згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. (п. 21 договору) З відповіді Дніпровського УП ГУНП у місті Києві НПУ від 17 липня 2024 року на адвокатський запит убачається, що перевіркою ІТС «Єдиний облік» Інформаційного порталу Національної поліції України встановлено, що громадянин [PERSON] дійсно звертався до Дніпровського управління поліції із зверненнями, які зареєстровані в ІТС «Єдиний облік» від 30.06.2024 №32271 та до ЄО від 07.07.2024 №33711. По вище вказаним зверненням Дніпровським УП ГУНП у місті Києві відносно громадянки [PERSON] адміністративні протоколи не складалися. (т.1 а.с.27) В матеріалах справи міститься заява позивача до начальника Дніпровського УП ГУНП у місті Києві від 30.06.2024 про те, що колишня дружина [PERSON] перешкоджає йому бачити сина. (т.1 а.с. 48) 18 червня 2024 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядження №407 Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей, яким визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином: щонеділі - з 10:00 години до 13:00 години, перші два місяці в присутності матері [PERSON] ; надалі щовівторка та щочетверга - з 18:00 до 20:00 години та щонеділі - з 10:00 години до 13:00 години, без присутності матері дитини. (т.1 а.с.21) В матеріалах справи наявні платіжні інструкції за період з квітня 2023 року по липень 2024 року про сплату позивачем відповідачу аліментів на утримання дитини (т.1 а.с.28-43), сплата позивачем аліментів на утримання дитини не заперечується відповідачем. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є мамою відповідача, проживала зі сторонами з народження дитини 4 місяці, в той час позивач говорив, що він не по дітям, не заходив до сина, не грав з ним, не брав на руки, не возив дитину на масажі, відсторонився від догляду за дитиною. Сторони жили на різних поверхах. Крім того, позивач ображав відповідача, чиплявся до якості приготованої нею їжі. Відповідач з дитиною виїхала за кордон, після їх повернення свідок вже два роки допомагає з дитиною, доглядає за нею, оскільки відповідач працює. Зазначила, що відповідач не перешкоджає позивачу бачитись з дитиною, вони зустрічаються раз на тиждень, після побачень дитина подавлена, говорить, що вони ходять мовчки, дитина хоче, щоб батько спілкувався з нею як інші батьки, яких бачила дитина. Зауважила, що позивач не купує сину іграшок, жодного разу не зателефонував щоб спитати як дитина, не цікавиться сином, не знає його улюблені страви. Також свідок повідомила про графік онука, за яким дитина прокидається о 7.00 - 7.30, після чого прогулянка, з 12.30 до 13.00 - обід, з 13.30 до 15.30 - денний сон, о 17.00 ідуть гуляти, о 21.00 - 21.30 дитина лягає спати. Крім того, свідок показала, що інколи, коли телефонує позивач щодо побачень із сином, відповідач повідомляє, що вона не може, вони завжди гуляють разом із дитиною разом з відповідачем, зустрічаються кожного тижня в неділю або в суботу. Свідок із позивачем не зустрічається але вважає, що ставлення позивача до дитини не змінилось. Одразу після народження дитини позивач допускав щодо дитини неприпустимі висловлювання. Вважає, що наразі позивач ставиться до дитини «ніяк», а також, що налагодження стосунків з дитиною неможливе, оскільки між ними немає комунікації. Також свідок показала, що в робочі дні тижня позивач звертався с приводу побачень із сином, проте відповідач відмовляла, оскільки працює, а свідок боїться, що позивач образить дитину. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Згідно приписів ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частиною 1 ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. (ч. 2 ст. 159 СК України) Отже, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно; батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. За змістом наданого відповідачем психологічного висновку дитячо-батьківських відносин в сімейному конфлікті від 24.06.2024 (дати дослідження 17.06.2024 - 24.06.2024), складеного сімейним психологом ФОП « [PERSON] » на замовлення представника відповідача щодо дитини [PERSON] , [INFO] , за методом дослідження: спостереження, аналіз продуктів творчої діяльності дитини (фото), опитування матері та дитини у форматі онлайн, дитині важливо бачити свою маму і щоб іона була фізично та емоційно доступна для неї, присутність матері в перші три роки життя дитини є важливою для її гармонійного розвитку і становлення як особистості. Особа, яка надала цей висновок вважала за можливе зазначити, що коли дитина чує запитання про батька, то стає роздратованою, емоційно закритою і тривожною, а також, що дитина у віці 2 років і 87 місяців може перебувати без мами протягом декількох годин за умови, що вона знаходиться в безпечному і знайомому середовищі. У висновку надані наступні рекомендації: Зменшити кількість годин перебування із батьком. Для дитини такого віку 9 годин на тиждень, без доступу до мами може призвести до гострого стресу. Тому, що з матір`ю у дитини формується надійна прив`язаність і хлопчик має відчувати і бачити матір. Забезпечити комфортне розвиваюче середовище для дитини, щоб був прописаний і представлений, можливо в усній формі, взаємодія батька і дитини. Це дасть можливість вплинути на корекцію взаємодії дитини і батька, щоб дитина менше отримувала стресу і отримала більше позитивних емоцій під час взаємодії з батьківською фігурою. (т.1 а.с.153-155) З приводу доводів сторони позивача про те, що цей висновок є не недопустимим доказом через його невідповідність вимогам закону, суд зазначає, що наведений вище висновок не є висновком експерта в розумінні ст. 102 ЦПК України, отже підлягає оцінці як письмовий доказ разом з іншими дослідженими судом доказами. У цьому контексти слід зазначити, що висновок від 24.06.2024 складений за результатами спостережень творчої діяльності дитини та онлайн опитування матері та дитини, отже психологом не здійснювалось спостереження взаємодії дитини з батьком, не проводилось опитування останнього, що безумовно впливає на об`єктивність наведених у висновку тверджень та припущень. Крім того, висновок складено за рік до розгляду даної справи по суті і за цей час, як убачається із пояснень сторін, батько періодично - раз на тиждень, за непостійними виключеннями, бачиться із сином, що безумовно вплинуло на зміни в їх комунікації. При цьому, суд звертає увагу, що за рекомендаціями психолога, наданими коли дитина була на рік молодшою, ніж на час ухвалення рішення у справі, психолог рекомендував зменшити кількість годин перебування дитини з батьком без доступу до матері до 9 годин на тиждень, тоді як такий тривалий час, навіть у присутності матері, батько із сином не перебували і не перебувають на час розгляду справи, а вимоги позивача, викладені у позовній заяві не перевищують 9 годин спілкування із сином на тиждень. Виходячи із гарантій, передбачених ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при вирішенні спорів щодо участі батька (матері) у вихованні (піклуванні) дитини необхідно брати до уваги інтереси, а також права та свободи всіх залучених сторін і, що більш важливо, - основні інтереси дитини та її права. Якщо існує можливість того, що контакти з батьком (матір`ю) можуть завдати шкоди інтересам дитини або становити втручання в її права, саме відповідні національні органи зобов`язані забезпечити справедливу рівновагу між ними. При цьому вирішальне значення має те, чи вжили відповідні національні органи всіх необхідних заходів для того, щоб сприяти налагодженню контактів тією мірою, якою вимагати цього від них було б доцільно за наявних конкретних обставин кожної справи. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч.4 ст. 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Hunt v. Ukraine» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст.171 СК України передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вік малолітньої дитини суд визнав за недоцільне вислуховування думки дитини [PERSON] , [INFO] , по суті спору. Відповідачем у судовому засіданні зазначалось, що за часів спільного проживання сторін, коли дитина була ще немовлям, позивач не цікавився дитиною, не займався доглядом за сином та його вихованням, допускав образливі висловлювання по відношенню до дитини, що не заперечується позивачем та знайшло своє підтвердження в переписці сторін за листопад 2021 року (т.1 а.с. 128-131) та показаннях свідка. Суд вважає за необхідне наголосити на неприпустимості таких висловлювань позивача по відношенню до сина. Разом із тим, зі спливом півтора року ставлення позивача до сина змінилось, між сторонами 08 квітня 2023 року було укладено договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, однак у подальшому - з літка 2024 року відповідач стала чинити позивачу перешкоди в спілкуванні з дитиною, що підтверджується не лише заявою позивача до поліції та відповіддю останньої (т.1 а.с.27, 48), а й наданою стороною відповідача перепискою сторін (т.1 а.с.132-135). При цьому, за доводами відповідача, її влаштують побачення позивача із сином не частіше одного разу на тиждень, лише в її присутності, у вихідні дні та в зручний для неї час, оскільки позивач працює і в робочі дні не може забезпечити побачення позивача із сином, а мати відповідача, яка доглядає за дитиною, не має з позивачем комунікації. Допитана в судовому засідання свідок - бабуся дитини на підставі спостережень за онуком повідомила, що після побачень із батьком дитина подавлена, говорить, що вони ходять мовчки, дитина хоче, щоб батько спілкувався з нею як інші батьки, що свідчить про прагнення дитини до комунікації з батьком. При цьому судом установлено, що між сторонами протягом тривалого часу склались особисті неприязні стосунки внаслідок невдалих сімейних відносин. Наведене випливає не лише з поведінки сторін в судовому засіданні і не заперечується сторонами, а й підтверджується матеріалами справи - дослідженими судом доказами. Отже спілкування позивача із сином у присутності матері, за відсутності між сторонами порозуміння, не може не вплинути на налагодження комунікації позивача із сином, сприйняття дитиною батька. Твердження відповідача про те, що для дитини буде краще бачитись із батьком лише раз на тиждень та виключно в її присутності, враховуючи також настрій та бажання чи небажання дитини бачити батька, саме по собі не свідчить про те, що періодичне спілкування батька із дитиною шляхом побачень три рази на тиждень без присутності матері не буде відповідати інтересам дитини. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків з тих чи інших причин, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення батька права на участь у спілкуванні з дитиною. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України права дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода чи незгода дитини на спілкування з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така позиція не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією з огляду на те, що погляди дитини не завжди можуть відповідати її інтересам та можуть бути висловлені під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Відповідач та її представник не навели обґрунтованих доводів про те, що саме по собі спілкування дитини із її батьком може призвести до негативних наслідків для стану дитини. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач вчиняв по відношенню до свого сина заходи фізичного та/або психологічного впливу, при побаченнях із сином допускав неналежну поведінку, а напружені і неприязні стосунки між батьками не можуть бути належною і пріоритетною підставою для позбавлення батька можливості спілкування із малолітнім сином в обсязі необхідному для формування між ними сталих позитивних відносин. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що «при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення». Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. У таких чутливих правовідносинах, забезпечення відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування з батьком. В судовому засіданні позивач наполягав на тому, що з боку відповідача - матері дитини, чиняться перешкоди у його спілкуванні з сином в розмірі, необхідному для налагодження належної комунікації, що відповідатиме інтересам дитини. Вчинення відповідачем перешкод позивачеві у регулярних побаченнях та спілкуванні з дитиною, наявність порушень прав позивача, як батька, з боку відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не зважаючи на те, що відповідач цього не визнає, виходячи з того, що дитині буде достатньо бачитись із батьком лише декілька годин раз на тиждень та виключно в її присутності, а небажання бабусі дитини комунікувати з батьком дитини не може бути підставою для обмеження дитини та батька в спілкуванні, адже такий підхід суперечить інтересам дитини. Таким чином, судом установлено, що позивач активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з дитиною, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом не встановлено. При цьому суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що в перші два місяці побачення сина з батьком у присутності матері, виходячи із необхідності звикання дитини до батька, відповідатиме інтересам дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що в межах даного спору позивачем надані належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують неправомірні дії відповідача, пов`язані зі періодичним створенням перешкод у спілкуванні батька з малолітньою дитиною, в тому числі, але не виключно, неналежного виконання відповідачем розпорядження органу опіки та піклування, яким визначено години та дні спілкування батька з сином, рішення суду про скасування якого на час розгляду даної справи не набрало законної сили. При цьому, запропонований у позовній заяві графік зустрічей батька та сина відповідатиме в першу чергу інтересам саме дитини сторін та не суперечить режиму дня дитини. Згідно з ч.4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання ухвали суду Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок за вих.№103-9865 від 19.11.2024 (протокол засідання Комісії від 13.11.2024 №15), згідно якого орган опіки та піклування, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, вважає за доцільне визначити участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щонеділі з 10-00 години до 12-00 години, 2 рази в присутності матері, інший час за домовленістю між батьками. (т.2 а.с.16-17) Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, суд зазначає наступне. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає даний висновок не обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні відомості щодо перебування сторін у шлюбі, проживання дитини з матір`ю, наявність розпорядження районної адміністрації, відображення присутності на засіданні батьків та їх стислі побажання. З цього вбачається формальний підхід комісії з питань захисту прав дитини та органу опіки та піклування до з`ясування наявності підстав для надання саме такого висновку. Суд звертає увагу на те, що визначення саме наведеного у висновку графіка спілкування батька із сином не містить у висновку жодного обґрунтування, а доцільність обмеження спілкувань позивача з дитиною одним разом на тиждень і ставлення таких побачень в залежність від домовленості сторін, яка за визначенням має бути обопільною, не лише ставить батьків у нерівні умови а й не сприятиме встановленню між батьком та сином належної комунікації і, як наслідок, не відповідатиме інтересам дитини. З наведених підстав, а також виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, суд не може погодитись з висновком органу опіки та піклування. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, її віку, враховуючи психічний та фізичний стан малолітньої дитини, відсутність даних про наявність будь-яких протипоказань, викликаних здоров`ям дитини, а також враховуючи поведінку батьків, між якими немає порозуміння, що може негативно вплинути на розвиток та психо-емоційний стан сина сторін, в разі визначення побачень батька з дитиною виключно в присутності матері та/або за її бажанням, та враховуючи відсутність необхідності присутності матері при спілкуванні батька з дитиною зі спливом двох місяців після набрання рішенням суду законної сили, принцип рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дітей, для забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою створення умов для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку з виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування із сином, вважає за необхідне визначити наступний спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином: перші два місяці у присутності матері дитини щонеділі з 10.00 години до 13.00 години; надалі без присутності матері дитини щовівторка та щочетверга - з 18.00 години до 20.00 години та щонеділі - з 10.00 години до 13.00 години, з можливістю відвідування культурно-розважальних заходів, зоопарків, цирку, парків, ярмарок, дитячих свят та інше, а також зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у вихованні сина та спілкуванні з ним. Таким чином позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується доводів сторони відповідача щодо неефективності обраного способу захисту та передчасності заявленого позову через існування договору між сторонами, а також відсутності у суду права розглядати заявлені позивачем вимоги, оскільки судовий розгляд даної справи призведе до подвійного врегулювання сімейних відносин, то такі міркування сторони відповідача є безпідставними, виходячи з наступного. Як убачається зі змісту договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 08 квітня 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , п. 15 цього договору містить лише наведення прав кожного із батьків проводити час разом з дитиною та відпочивати разом з нею як на території України так і за її межами (у разі відпочинку з батьком - у присутності матері дитини), з умово, що батько має право бачитись з дитиною у присутності матері дитини. Цим договором не визначено графіку побачень батька з дитиною, як і не обумовлено наслідків в разі, якщо мати дитини чинитиме перешкоди батьку в спілкуванні з сином. Абзац другий частини четвертої статті 157 СК України встановлює відповідальність за невиконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, тим з батьків, хто проживає з дитиною. Формою такої відповідальності за вказаною нормою визначено лише відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Поряд із цим частиною 1 ст. 159 СК України визначено право того з батьків хто проживає окремо від дитини звернутися до суду з позовом про усунення перешкод, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Частиною другою цієї статті імперативно закріплено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Частинами четвертою та п`ятою цієї статті визначені наслідки ухилення від виконання рішення суду. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.1, 2 ст.2 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). Частинами 1 та 3 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). При оцінці обраного способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/4698/20 (провадження № 61-5079св21) зазначено, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі №361/8526/21 (провадження № 61-10149св23) зазначив, що відмова у задоволенні позовних вимог [PERSON] про розірвання договору про участь у вихованні та утриманні дітей не позбавляє [PERSON] можливості вирішити питання про порядок участі у вихованні дітей у судовому порядку, який може бути змінений із урахуванням взаємовідносин сторін та якнайкращих інтересів дітей. Звернення позивача у даній справі з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною, є не лише ефективним способом захисту порушеного права а й повною мірою відповідає положенням ст. 159 СК України, а існування між сторонами договору не може мати наслідком позбавлення позивача права на судовий захист у визначений законом спосіб, який відновить порушене право позивача, виходячи із суті правопорушення. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.(ч.1 ст. 209 ЦПК України) Виходячи з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 грн. Що стосується інших судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно положень ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач не ставив питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Враховуючи викладене та

Outcome: approved