Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Адвокат Дубовий О.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з заявою, яку в подальшому уточнив, та просить суд встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 2022 року по 18.11.2024 року. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] (заявник) та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу у період з 2022 року і по дату зникнення безвісти останнього, тобто по 18.11.2024 року. Так, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з іншими особами, заявник та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство та мали міцні сімейні стосунки. Більше того, вони планували зареєструвати шлюб, однак не встигли це зробити, адже [PERSON] зник безвісти під час виконання бойового завдання для захисту Батьківщини. Після зникнення безвісти військовослужбовця [PERSON] , заявник не має змоги отримати частину його грошового забезпечення. Тобто, єдиною можливістю заявника для отримання грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого, є встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 2022 року по 18.11.2024 року. [PERSON] , яка проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, у період з 2022 року по дату його зникнення безвісти, тобто 18.11.2024 року, потребує встановлення вказаного юридичного факту в судовому порядку, щоб в подальшому мати можливість отримати частину грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого. Представник військової частини [NUMBER] - [PERSON] через систему «Електронний суд» надіслав письмові пояснення на заяву, в яких просив відмовити у задоволенні заяви. При цьому, [PERSON] пояснив, що в обґрунтування поданої заяви зокрема зазначається про те, що [PERSON] та [PERSON] фактично разом проживали без укладання шлюбу та встановлення даного факту необхідне заявниці для реалізації права на отримання частини грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого. Відповідно до п.6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на дату зникнення безвісти [PERSON] ), за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. У лютому 2025 року в контексті означених правовідносин набули чинності зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в тому числі й щодо кола осіб, які можуть набувати право (претендувати) на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти чи захоплений в полон. У зв`язку із внесеними змінами до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Урядом України у квітні 2025 року були також внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України №884 до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти. Системний аналіз вищевказаних вимог чинного законодавства України, доводить, що коло осіб, які мають право чи можуть мати право на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця у разі зникнення його безвісти чи захоплення у полон є чітким та однозначним. На переконання військової частини [NUMBER] заявниця у даному випадку, виходячи із заявлених доводів та предмету справи, не може претендувати на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця військової частини [NUMBER] [PERSON] у зв`язку із тим, що вона не належить до жодної із вищенаведеної категорії осіб. При цьому, навіть у разі встановлення факту проживання однією сім`єю, вказане не буде підставою для нарахування та виплати заявниці частки грошового забезпечення військовослужбовця військової частини [NUMBER] [PERSON] , оскільки даний факт не може підміняти собою інші правові категорії та поняття, зокрема такі як «дружина», яке фактично набувається лише після укладення шлюбу між чоловіком та жінкою визначеним порядком, що узгоджується із вимогами статей 21, 27 та 36 Сімейного кодексу України. На переконання військової частини [NUMBER] , заявлена мета встановлення юридичного факту у даній справі не є об`єктивно існуючою та фактично не може впливати на будь-які права заявниці, а відтак у задоволені заяви слід відмовити за безпідставністю з вищевикладених аргументів. Військова частина [NUMBER] вважає, що посилання сторони заявника на положення ч.4 ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є необґрунтованим у зв`язку із тим, що факт загибелі (смерті) [PERSON] не підтверджений та не є тотожним статусу зникнення особи безвісти за особливих обставин. Представник Міністерства оборони України - Дубчак Д.В. через систему «Електронний суд» надіслав відзив на заяву, в якому просив відмовити у задоволенні заяви. При цьому, Дубчак Д.В. зазначив, що встановлення даного факту потрібно заявниці для реалізації права на отримання частини грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого. 08.10.2024 року прийнято Закон України №3995-ІХ «Про внесення зміни до п.6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх». Зазначений нормативно-правовий акт розроблено з метою удосконалення норм та порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовця, на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, вводиться в дію з 01.02.2025 року (перше число місяця, що настає за місяцем набрання ним чинності). Законом №3995-ІХ викладено пункт 6 статті 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що запроваджує новий підхід до розподілу грошового забезпечення зазначеного військовослужбовця, яким встановлено: а) право військовослужбовця на складання у письмовій формі особистого розпорядження про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором на ймовірні випадки; б) що у разі відсутності особистого розпорядження грошове забезпечення, після здійснення встановлених законом відрахувань, виплачується: - в першу чергу рівними частками, що в загальній сумі не перевищує 50% грошового забезпечення, - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені); - в другу чергу (у разі відсутності представників з першої черги, зазначених в попередньому абзаці) рівними частками, що в загальній сумі не перевищує 20% грошового забезпечення - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець; в) що належна та не виплачена частка грошового забезпечення (50 або 80 відсотків відповідно за відсутності особистого розпорядження) виплачується зазначеному військовослужбовцю у разі повернення його з полону або появи (одержання відомостей про місце перебування), якщо він був визнаний зниклим безвісти; г) що у разі загибелі (смерті) зазначених військовослужбовців або оголошення їх судом померлими належні та не виплачені суми грошового забезпечення включаються до складу спадщини; ґ) що виплата грошового забезпечення не здійснюється членам сімей зазначених військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували. У зв`язку із внесеними змінами до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Урядом України у квітні 2025 року були також внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України №884 до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти. [PERSON] не може претендувати на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця військової частини [NUMBER] [PERSON] у зв`язку із тим, що вона не належить до жодної із вищенаведеної категорії осіб. Якщо після виникнення спору із суб`єктом владних повноважень, який відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги (або пенсії у разі втрати годувальника), заявляти будь-які вимоги за правилами цивільного судочинства (і ще й в окремому провадженні) означатиме розривати вирішення єдиного спору про право між судами різної юрисдикції; визнавати, що для розгляду справи за правилами адміністративного судочинства потрібно «створити» преюдиційні факти у цивільному процесі. Тому не можна ініціювати судове провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним і допустимим. Не можна розглядати у цивільному судочинстві заяви про встановлення фактів з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги за загиблого (померлого) військовослужбовця після відмови у її призначенні органом військового управління або за встановлення спору про право з державою в особі такого органу, крім випадків, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, не виключається вирішення питання про встановлення таких фактів у цивільному судочинстві в порядку позовного провадження за відсутності спору з органом військового управління, але за наявності інших заінтересованих осіб, які претендують на отримання одноразової грошової допомоги, та спору між ними щодо права на призначення й отримання цієї допомоги. Водночас у разі задоволення вказаної заяви [PERSON] судом для іншої мети, рішення суду може бути використане в майбутньому для підтвердження статусу особи, яка належить до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 п.2 ст. 16 цього Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п.4 ст. 16-1), а саме - жінки, з якою загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Отже, вказане свідчить про неможливість ініціювання (передчасного) справи окремого провадження для мети отримання одноразової грошової допомоги, яка не може бути досягнута на підставі рішення суду щодо зниклого безвісти військовослужбовця. Представник Міністерства оборони України зазначив, що заявницею не надано доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, побуту, придбання товарів для сімейного користування, крім спільних фото та переписки. Довідка №1018 від 27.11.2024 року не є належним та достовірним доказом спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , оскільки складена після зникнення безвісти [PERSON] та не уповноваженим на це органом (установою). Представник заявниці - Дубовий О.В. через систему «Електронний суд» надіслав додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що можливість отримання грошового забезпечення зниклого безвісти [PERSON] , а також одноразової грошової допомоги у разі зміни його статусу із зниклого безвісти на загиблого не є єдиними підставами для мотивування необхідності встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та заявниці без реєстрації шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року. Встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та заявниці без шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року також забезпечить можливість визначення майна заявниці та [PERSON] , набутого у період з 2022 року по 18.11.2024 року, як спільного сумісного майна подружжя, адже у такому разі на це майно буде поширено правовий режим, встановлений главою 8 СК України. На підтвердження факту проживання однією сім`єю заявниці та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року надано не лише спільні фото та переписки, на недостатності яких вказує Міністерство оборони України, але і докази перерахування коштів заявниці від [PERSON] , довідку старости с. Градениці від 27.11.2024 року, лист вивчення (анкету) військової частини, в якому [PERSON] записав заявницю як свою дружину, сповіщення сім`ї №83 від [INFO] . Докази мають оцінюватись в сукупності, а враховуючи весь обсяг доказів та зміст фотографій та листування, а також інших доказів можна стверджувати, що заявниця та [PERSON] сприймали себе як подружжя, кохали один одного, піклувались один про одного і вважали себе чоловіком та дружиною. Міністерство оборони України зазначає про можливість існування спору про право у цій справі, водночас у цій справі інформації про спір про право немає, адже ніхто із заінтересованих осіб приватного права не заперечує в подальшому реалізації її законного інтересу. Більше того, навіть за умови здійснення такого заперечення немає підстав заперечувати сам факт проживання однією сім`єю [PERSON] та заявниці без реєстрації шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року, жодних доказів цьому не надано, а аргументація Міністерства оборони України на виникнення спору про право не впливає, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі №560/17953/21, за якою між заявницею і Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки Міністерством оборони України не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. У судовому засіданні представник заявниці заяву підтримав, просив задовольнити. Представник Міністерство оборони України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник військової частини [NUMBER] у судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просив розгляд справи здійснити за його відсутності. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення заяви, підтвердив обставини, викладені у заяві про встановлення факту проживання однією сім`єюбез реєстрації шлюбу. Вислухавши пояснення представника заявниці, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що у листі вивчення від 25.10.2024 року, заповненого [PERSON] , останній зазначив своєю дружиною [PERSON] (заявницю). Відповідно до довідки старости села Градениці Біляївської міської ради Одеської області №1018 від 27.11.2024 року, до складу сім`ї [PERSON] входять: [PERSON] - дочка; [PERSON] - співмешканець. 22.11.2024 року [INFO] було надіслано на адресу [PERSON] сповіщення сім`ї №83 про те, що її чоловік, старший стрілець-оператор [INFO] військової частини [NUMBER] , старший солдат [PERSON] , призваний на військову службу [INFO] 24.02.2022 року, зник безвісти 18.11.2024 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новопіль Волноваського району Донецької області. 25.11.2024 року [PERSON] зверталася до Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області з заявою про те, що вона отримала сповіщення сім`ї №83 від 22.11.2024 року, відповідно до якого, її чоловік [PERSON] , військовослужбовець військової частини [NUMBER] , зник безвісти під час виконання бойового завдання 18.11.2024 року в районі населеного пункту Новопіль Волноваського району Донецької області. За даним фактом були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024162250000802 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, що підтверджується витягом. На підтвердження заявлених вимог представником позивача надано роздруківку переписки між [PERSON] та [PERSON] у соціальних мережах та спільні фотосвітлини. [PERSON] здійснював перерахування грошових коштів у сумі 27 000 грн., 29 999 грн., 2000 грн., 600 грн., 29 999 грн., 10 000 грн., 15 000 грн., 100 грн., 5000 грн., 1000 грн., 10 000 грн., 10 000 грн., 1500 грн., що підтверджується скріншотами про перерахування коштів. [PERSON] (мати [PERSON] ) відмовилася від грошового забезпечення її сина [PERSON] , який зник безвісти, та не заперечувала проти перерахування грошового забезпечення по п.884 на банківську картку батька - [PERSON] , що підтверджується заявою, завіреною приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою М.В. [PERSON] (мати [PERSON] ) померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України). Частиною 2 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4 ст. 3 СК України). Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 року за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 року по справі №759/14906/18 роз`яснив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. (Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28.11.2018 року у справі №127/11013/17, від 16.01.2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 27.03.2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17.04.2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15.08.2019 року у справі №588/350/15, від 23.09.2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10.10.2019 року у справі №748/897/18, від 11.12.2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 12.12.2019 року у справі №490/4949/17, від 18.12.2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24.01.2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 09.11.2020 року у справі №757/8786/15-ц та від 03.11.2022 року у справі №361/4744/19) Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі № 524/10054/16). В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16-ц). Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (див. постанову Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі №490/4949/17. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Отже, під час розгляду даної справи, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаних постановах, суд вважає, що факт перерахування грошових коштів [PERSON] , спільні фотографії [PERSON] та [PERSON] та переписка не доводять факту спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. У ході судового розгляду [PERSON] та її представником не було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, які би підтвердили або спростували наявність обставин, викладених у заяві. Довідку старости села Градениці Біляївської міської ради Одеської області №1018 від 27.11.2024 року суд не може прийняти як беззаперечний доказ спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року та покласти її в основу судового рішення, оскільки така обставина не підтверджена іншими,взаємоузгодженими, доказами. Представником позивача не надано доказів, які беззаперечно свідчать про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року, зокрема доказів про: ведення спільного господарства, спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільну участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги. Представник заявниці у письмових поясненнях також додав, що встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та заявниці без шлюбу у період з 2022 року по 18.11.2024 року забезпечить можливість визначення майна заявниці та [PERSON] , набутого у період з 2022 року по 18.11.2024 року, як спільного сумісного майна подружжя, адже у такому разі на це майно буде поширено правовий режим, встановлений главою 8 СК України. Натомість доказів про набуття спільного майна [PERSON] та [PERSON] за визначений період суду не надано. Суд констатує, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає заявник - є підставою для відмови у заяві. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. Та обставина, що [PERSON] , заповнюючи лист вивчення від 25.10.2024 року, зазначив дружиною [PERSON] , не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єюяк чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Разом з тим, суд вважає, що сповіщення сім`ї №83 було надіслано [INFO] на адресу [PERSON] з тих підстав, що [PERSON] зазначив її дружиною у вищевказаному листі вивченні від 25.10.2024 року, натомість така обставина не підтверджує наявність підстав для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єюбез реєстрації шлюбу. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року ) Оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд дійшов висновку, що [PERSON] не довела належними доказами заявлених вимог. Крім того, суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єюбез реєстрації шлюбу подана до суду передчасно, з огляду на наступне. У поданій заяві представник заявниці зазначив, що встановлення юридичного факту потрібно [PERSON] для того, щоб в подальшому мати можливість отримати частину грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого. В п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно зі ст. 318 ЦПК України в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Окрім цього, факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови. Суди встановлюють юридичні факти тільки у разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів. І лише у разі наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту, такий факт може встановити суд у порядку окремого провадження. Разом з тим, [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єюбез реєстрації шлюбу без отримання відмови відповідного органу у встановленні такого факту. Представник заявниці підтвердив той факт, що спочатку [PERSON] має намір встановити юридичний факт, а вже в подальшому отримати частину грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого. Натомість суд зауважує, що порушення питання про встановлення факту, про який просить [PERSON] , є доцільним лише після отримання відмови у його встановленні. Тобто, [PERSON] , вважаючи, що має право на отримання частини грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги у разі зміни статусу [PERSON] із зниклого безвісти на загиблого, мала звернутися до відповідного органу за отриманням грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги та лише у разі відмови у їх наданні, зокрема з підстав відсутності доказів, які підтверджують факт проживання однією сім`єюбез реєстрації шлюбу, звернутися до суду з заявою про встановлення такого факту. Крім того, суд вважає слушними пояснення представника Міністерства оборони України, який посилаючись на ухвалу Верховного Суду від 05.03.2025 року по справі №308/17634/23, зазначив, що якщо після виникнення спору із суб`єктом владних повноважень, який відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги (або пенсії у разі втрати годувальника), заявляти будь-які вимоги за правилами цивільного судочинства (і ще й в окремому провадженні), це означає: розривати вирішення єдиного спору про право між судами різної юрисдикції; визнавати, що для розгляду справи за правилами адміністративного судочинства (чи то щодо права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, чи то права на отримання пенсії у разі втрати годувальника) потрібно «створити» преюдиційні факти у цивільному процесі. Отже, не можна ініціювати судове провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним і допустимим. Не можна розглядати у цивільному судочинстві заяви про встановлення фактів з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги за загиблого (померлого) військовослужбовця після відмови у її призначенні органом військового управління або за встановлення спору про право з державою в особі такого органу, крім випадків, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, не виключається вирішення питання про встановлення таких фактів у цивільному судочинстві в порядку позовного провадження за відсутності спору з органом військового управління, але за наявності інших заінтересованих осіб, які претендують на отримання одноразової грошової допомоги, та спору між ними щодо права на призначення й отримання цієї допомоги. З-поміж іншого в ухвалі Верховного Суду роз`яснено, що спір про право на одноразову грошову допомогу (її призначення та виплату) чи про право на отримання пенсії у разі втрати годувальника належить до юрисдикції адміністративного суду. Встановлення відповідного факту є необхідним та можливим під час розгляду справи в суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення (дій/бездіяльності) суб`єкта владних повноважень про відмову у здійсненні такої виплати. Якщо особа отримала відмову у призначенні одноразової грошової допомоги чи пенсії у разі втрати годувальника, немає підстав стверджувати, що спір із повноважним органом держави, зокрема військового управління, у неї відсутній, і що фактично для збирання доказів і оскарження такого рішення в адміністративному суді вона може використовувати можливості цивільного судочинства. Те, що відповідний орган держави не може претендувати на отримання допомоги чи пенсії, не означає, що він у кожному випадку від імені держави висловлює згоду з призначенням таких соціальних виплат. Тому в особи може виникати спір із державою в особі такого суб`єкта владних повноважень щодо призначення та виплати вказаних допомоги і пенсії. Розгляд справи в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства неможливий за наявності спору про право, зокрема й про право на призначення й отримання одноразової грошової допомоги. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви в повному обсязі за вищенаведених підстав.

Outcome: dismissed