Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У квітні 2025 року позивач [PERSON] , від імені якої діє представник-адвокат Дороніна Інна Леонідівна, засобами поштового зв`язку звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , посилаючись на частину 3 статті 105, статтю 110 СК України, просила розірвати шлюб між громадянкою України [PERSON] та громадянином Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , зареєстрований 26 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 28. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис за №28. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована у встановленому законом порядку разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Наразі малолітня дочка сторін разом із позивачем проживають за кордоном в цілях безпеки дитини, враховуючи постійні обстріли та повітряні тривоги. З січня 2019 року між позивачем та відповідачем припинені шлюбні стосунки, сторони не ведуть спільне господарство, проживають окремо один від одного, не створюють єдину сім`ю та не мають наміру продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю. Відповідач не погоджується на розлучення, при цьому і не бажає нічого робити для врегулювання цього питання. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї неможливе. Спільне сумісне майно відсутнє, тому питання про розподіл спільного сумісного майна наразі немає. Позивач просила не надавати строк на примирення з відповідачем, оскільки вони не мають наміру зберегти сім`ю. Ухвалою судді\~від 15 травня 2025 року після\~ виконання вимог,\~передбачених частиною\~ шостою статті 187 ЦПК України, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 12 червня 2025 року. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року судове засідання відкладено на 23 червня 2025 року на підставі частини четвертої статті 223 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Дороніна І.Л. у призначене судове засідання не з`явились, про дату, час\~і\~місце\~якого\~повідомлені\~належним\~чином. Представник позивача-адвокат Дороніна І.Л. подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у\~призначене судове засідання не\~прибув,\~про дату,\~час\~і місце судового засідання повідомлявся в\~порядку,\~передбаченому частиною 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщено 13 червня 2025 року. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Крім того, відповідачу було направлено судову повістку з копією ухвали суду від 12 червня 2025 року за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який згідно з трекінгом відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта» повернутий відправнику з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов відповідач не подав, заяву про розгляд справи без його участі до суду не направив, причини неявки суду не повідомив. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку в судове засідання всіх учасників справи, що узгоджується з приписами частини другої статті 247 ЦПК України. За наявності умов, передбачених статтями 280 - 282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 23 червня 2025 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 25 березня 2025 року Хаджибейським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса), оригінал та копія якого знаходяться в матеріалах справи, [PERSON] , громадянин Ісламської [PERSON] , та [PERSON] , громадянка України, зареєстрували шлюб 26 березня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис за №28. Прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] ( а.с.7,39). За час шлюбу в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач, матір`ю позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого знаходиться в матеріалах справи ( а.с.18). Малолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України, про що свідчить довідка про реєстрацію особи громадянином України № [NUMBER] від 02 червня 2015 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.19). У позовній заяві позивач зазначила своїм зареєстрованим місцем проживання адресу: [ADDRESS] (а.с.3). Останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача є адреса: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією № 15-08/677, наданою Управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, яка надійшла до суду 15 травня 2025 року ( а.с. 26). Як вбачається зі змісту позовної заяви, причиною звернення позивача [PERSON] до суду стало те, що вона та відповідач з січня 2019 року припинили шлюбні стосунки та проживають окремо один від одного, не ведуть спільне господарство та не мають наміру продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю, тому подальше сумісне життя і збереження сім`ї неможливе. Відповідач, не погоджується на розлучення та при цьому не бажає нічого робити для врегулювання цього питання. Позивач просила не надавати строк на примирення з відповідачем, оскільки вони не мають наміру зберегти сім`ю. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим 23 січня 2008 року Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області, копія якого знаходиться в матеріалах справи, позивач [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України ( а.с.9-13). Відповідно до паспорта № [NUMBER] , виданого 16 жовтня 2014 року, копія нотаріального завіреного перекладу якого українською мовою знаходиться в матеріалах справи, відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянином Ісламської Республіки Пакистан ( а.с. 15-17). Відповідно до вимог частини першої\~статті 56 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Правові наслідки шлюбу згідно\~із частиною першою статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Стаття 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~передбачає, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до\~статті\~51\~Конституції\~України,\~частини першої\~статті\~\~24\~\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді\~жінки\~та\~чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно зі статтею 17\~Закону\~України\~«Про виконання\~рішень\~та\~застосування практики\~Європейського\~суду з\~прав\~людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Зі статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. За змістом частини другої статті 18, статті 51, частини третьої статті 56, частини першої статті 110 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання сторін, оскільки вони не ведуть спільне господарство, проживають окремо один від одного та не підтримують шлюбні стосунки. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливе. За таких обставин суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених частиною другою статті 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, на час подання позову малолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом із позивачем [PERSON] . Спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу, в сторін відсутнє. Відповідно до статті 113\~СК\~України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З матеріалів справи встановлено, що позивач не змінювала своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Позивач при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 1\~211 гривень 20 копійок, що підтверджується ID квитанцією АТ «Таскомбанк» № 3806-5322-4319-8019 від 07 квітня 2025 року (а.с.2). Вказана сума судового збору зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 1). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача за правилами частини першої статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved