Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У січні 2025 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , виданий органом № 6313, виданий 08.12.2017; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ; місце проживання: [ADDRESS] ) заборгованість за Договором про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою № 420/20-ф від 08.09.2020 в сумі 13 500,00 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот гривень нуль копійок) на користь Української державної льотної академії (код ЄДРПОУ 45826348; вул. Степана Чобану, 1, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25005; р/р [NUMBER] , МФО 820172 в ДКСУ м. Київ).., а також судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 вересня 2020 року між Льотною академією Національного авіаційного університету, з однієї сторони, та [PERSON] (Відповідач), з іншої сторони, був укладений Договір про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою № 420/20-ф (далі - Договір про навчання). Відповідно до підпункту 2 частини 1 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» та пункту 9.17 Положення про організацію освітнього процесу в Льотній академії Національного авіаційного університету наказом в.о. директора академії від 09.07.2024 № 652/о, [PERSON] , курсанта 3-го курсу (113 н/г), факультету льотної експлуатації, денної форми навчання, спеціальності 272 «Авіаційний транспорт», освітньо-професійної програми «Льотна експлуатація повітряних суден», освітнього ступеня «Бакалавр», з 08.05.2024 відраховано за невиконання індивідуального навчального плану. Варто відзначити, що факт відрахування Відповідача не звільняє від відповідальності за погашення заборгованості, що виникла. Відтак, у [PERSON] перед Академією загальна сума заборгованості на день відрахування складала 24 500 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) грн. 12 серпня 2024 року [PERSON] було направлено заяву на ім`я керівника Льотної академії НАУ з проханням надати дозвіл на розстрочення погашення заборгованості частинами, строком на 10 місяців. Прохання про розстрочення було погоджено адміністрацією Академії шляхом накладення резолюції її керівником від 13 серпня 2024 року, однак станом на день звернення з цією позовною заявою Відповідачем не в повному обсязі сплачено суму боргу, яка станом на день звернення із цією позовною заявою складає 13 500 грн. Згідно з довідкою планово-економічного відділу Академії від 30.12.2024 підтверджено, що у [PERSON] відповідно до договору № 420/20-ф від 08.09.2020 було здійснено три оплати: 31.03.2023 - 3 500,00 грн.; 25.04.2023 3 500,00 грн.; 15.05.2023 - 3 500,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025, визначено головуючого суддю Остапчук Т.В., фактично передано 17.02.2025 року. Ухвалою суду від 07 березня 2025 року було відкрито провадження за правилами позовного спрощеного провадження з викликом сторін. Відзив від відповідача не надійшов. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що 08 вересня 2020 року між Льотною академією Національного авіаційного університету, з однієї сторони, та [PERSON] (Відповідач), з іншої сторони, був укладений Договір про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою № 420/20-ф. Відповідно до підпункту 2 частини 1 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» та пункту 9.17 Положення про організацію освітнього процесу в Льотній академії Національного авіаційного університету наказом в.о. директора академії від 09.07.2024 № 652/о, [PERSON] , курсанта 3-го курсу (113 н/г), факультету льотної експлуатації, денної форми навчання, спеціальності 272 «Авіаційний транспорт», освітньо-професійної програми «Льотна експлуатація повітряних суден», освітнього ступеня «Бакалавр», з 08.05.2024 відраховано за невиконання індивідуального навчального плану. Варто відзначити, що факт відрахування Відповідача не звільняє від відповідальності за погашення заборгованості, що виникла. Відповідно до пункту 11 Договору про навчання у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань цього договору, сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим договором. Відповідачем порушено пункт 4 Договору про навчання, а саме не було внесено плати за надання освітньої послуги в розмірах та в порядку, встановлених цим договором. Необхідно відзначити, що пп. 4 п. 16 Договору про навчання передбачено: договір розривається у разі відрахування одержувача згідно із законодавством. Відповідача не звільняє від відповідальності за погашення заборгованості, що виникла. Відтак, у [PERSON] перед Академією загальна сума заборгованості на день відрахування складала 24 500 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) грн. Слід наголосити, що 12 серпня 2024 року [PERSON] було направлено заяву на ім`я керівника Льотної академії НАУ з проханням надати дозвіл на розстрочення погашення заборгованості частинами, строком на 10 місяців. Прохання про розстрочення було погоджено адміністрацією Академії шляхом накладення резолюції її керівником від 13 серпня 2024 року, однак станом на день звернення з цією позовною заявою Відповідачем не в повному обсязі сплачено суму боргу, яка станом на день звернення із цією позовною заявою складає 13 500 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досянуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» розмір плати за весь строк навчання для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, включаючи виготовлення документа про освіту та додатка до нього, а також порядок оплати освітньої послуги (разово, щороку, щосеместрово, щомісяця) встановлюються в договорі (контракті), що укладається між закладом вищої освіти та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу для себе або для іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати. Відповідно до ч. 2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що Оскільки відповідач не виконав зобов`язання щодо сплати послуг з надання освіти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 13500 розмір якого відповідачем не спростований, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 2422,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved