Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просила скасувати арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2004. Позивач зазначила, що 01.06.2009 постановою слідчого СВ ПМ ДПА у Житомирській області у межах кримінальної справи № 039002/09, відкритої стосовно колишнього власника майна, на вказану квартиру було накладено арешт. Кримінальну справу було закрито постановою суду від 29.10.2010 у зв`язку з амністією, однак арешт з майна не знято дотепер. Позивач наголосила, що вона не є стороною кримінального провадження, а наявність обтяження порушує її право власності та перешкоджає вільно розпоряджатися своїм майном. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у справі було замінено неналежного відповідача Бюро економічної безпеки України на належного відповідача Головне управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області у цій справі. 09.01.2025 від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позиція відповідача обґрунтована тим, що обов`язок щодо скасування арешту майна покладено на уповноважених учасників кримінального провадження: прокурора, слідчого, керівника органу досудового розслідування тощо. Арешт залишається чинним внаслідок бездіяльності зазначених осіб, яка полягає у невиконанні постанови Богунського районного суду Житомирської області від 29.10.2010 про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи. Вказана кримінальна справа надійшла до суду з постановою про її направлення для вирішення питання про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки, погодженою заступником прокурора Житомирської області. Відповідач зазначив, що позивач у своїй позовній заяві не конкретизувала, яку саме протиправну дію вчинило ДФС України у Житомирській області щодо належного їй майна, що перебувало під арештом, а також не вказала, яку конкретну дію чи обов`язок у межах компетенції мав виконати, але не виконав ДФС України в Житомирській області на момент закриття кримінальної справи та звернення до суду щодо зняття арешту з майна. За твердженням відповідача, Головне управління ДФС України у Житомирській області не є належним відповідачем у даній справі, оскільки її діями чи бездіяльністю права позивачки щодо користування, володіння та розпорядження належним їй майном порушені не були. Належними відповідачами у спорі, на думку відповідача, є слідчий слідчої групи СВ ПІМ ДІА у Житомирській області, старший лейтенант податкової міліції Ковальчук С.О., який безпосередньо приймав рішення щодо накладення арешту на майно, та прокурор прокуратури Житомирської області, який не вирішив питання щодо зняття арешту з майна. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, від 20 лютого 2025 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розгляд справи проводити без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 04.08.2004 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як продавцями та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1280. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстровано 12.08.2004, що підтверджується реєстраційним посвідченням Київського міського БТІ. Постановою слідчого СВ ПМ ДПА у Житомирській області Ковальчука С.О. від 01.06.2009 у кримінальній справі № 039002/09 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Постановою Богунського районного суду Житомирської області від 29.10.2010 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з амністією, а кримінальну справу № 039002/09 відносно неї - закрито. Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28.08.2023, арешт, накладений на підставі постанови від 01.06.2009, є чинним. Рішенням Київської міської ради від 08.09.2022 проспект Героїв Сталінграду в Оболонському районі м. Києва перейменовано на проспект Володимира Івасюка. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження права власності передбачені, зокрема, нормами КПК України для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України в редакції 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту ч. 3 ст. 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 214 КПК України в редакції 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, і заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження і забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. У своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика палата Верховного Суду, зазначила, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції, адже вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц визначено, що разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Суд зазначає, що скасування арешту майна накладеного слідчим у кримінальній справі, у цивільному провадженні, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Відповідно до ч. 1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (чинного на час накладення арешту), у складі органів державної податкової служби знаходяться відповідні спеціальні підрозділи по боротьбі з податковими правопорушеннями. Відповідно до п 2, 3 Указу Президента від 18.03.2013 № 141/2013 «Про Міністерство доходів і зборів України», Міністерство доходів і зборів України є правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються. Установити, що до прийняття законодавчих та інших нормативно-правових актів: у складі Міністерства доходів і зборів України та його територіальних органів утворюються та діють підрозділи податкової міліції. Постановою Кабінету Міністрів України № 160 від 21.05.2014, утворено Державну фіскальну службу України. Відповідно до п.7 Постанови Кабінету Міністрів України № 236 від 21.05.2014 «Про Державну фіскальну службу України», у складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції, які здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, виконують оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. Отже, останнім органом, у складі якого діяла податкова поліція, є ДФС України. Таким чином, Головне управління Державної фіскальної служби України в Житомирській області є належним відповідачем у даній справі, а тому позовні вимоги до нього підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн та на підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги суду позивачем надано Договір № 13/08/2024 про надання правової допомоги від 13.08.2024, додаток № 1 до договору № 13/08/2024 від 13.08.2024, акти приймання передачі наданих послуг згідно з договором «про надання правової (професійної) правничої допомоги від 30.08.2024, від 06.12.2024, від 31.01.2025, від 01.04.2025, від 01.05.2025, інформаційні повідомлення про зарахування коштів № 213305079 від 04.09.2024, № 224754991 від 06.12.2024, № 233362019 від 06.02.2025, № 241007287 від 04.04.2025, № 244720881 від 02.05.2025. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зважаючи на викладене, з огляду на перелік послуг, що був наданий адвокатом позивачу, з огляду на зміст позовної заяви та докази, долучені до неї, враховуючи категорію справи, її складність, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення правничої допомоги у розмірі 9 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved