Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач Концерн «МТМ» , 17.01.2022 року звернувся\~\~до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2017 року по 31.10.2021 року в сумі 33865,68 гривень. Просить суд, стягнути солідарно з [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Концерну «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137) на п/р № [NUMBER] Філія АТ «Укрексімбанк» у м. Києві, МФО 322313, код ЄДРПОУ 32121458) заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2017 року по 31.10.2021 року в сумі 33865 (тридцять три тисячі вісімсот шістдесят п`ять) гривень 68 копійок. Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Концерну «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, (№ [NUMBER] ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» МФО 320478, ЄДРПОУ 32121458) судовий збір по 1135 (одній тисячі сто тридцять п`ять) гривень 00 копійок з кожної. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Концерн „МТМ по відношенню до відповідачів, як споживачів послуг являється виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. На ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , відповідно до якого їм Концерном «МТМ» надавалися послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] . Згідно розрахунку суми заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідачі [PERSON] та [PERSON] за період з 01.10.2017 року по 31.10.2021 року мають заборгованість в розмірі 33865,68 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 р. по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заочним рішенням суду від 13.04.2022 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі та постановлено стягнути з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2017 року по 31.10.2021 року в сумі 33865, 68 грн. Ухвалою суду від 14.12.2023 р. заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2022 року, задоволено; поновлено заявнику строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2022 р.; скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/272/22 від 13.04.2022 року по справі за позовом Концерну «МТМ» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; призначено розгляд справи у підготовче судове засідання на 21.03.2024 р. 09 год. 30 хв. 28.12.2023 р. від представника відповідачки [PERSON] адвоката Віхляєва В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] повністю заперечує проти позову, вважає його незаконним і необґрунтованим та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Так, відповідачка дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично останні 20 років там не проживає, а з 01 січня 2017 року по теперішній час (тобто на період спірних правовідносин) фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , При цьому, власником квартири за адресою: [ADDRESS] був в період виникнення спірних правовідносин та є на цей час [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] (який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть) та не звернувся до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. З ст. 1296 ЦК України). Виходячи з правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц: «спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України». Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). \~ \~ \~ \~ Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому (правова позиція Верховного Суду по справі № 367/8239/20, викладена в постанові від 25 травня 2023 року). Наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім 'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (правова позиція Верховного Суду по справі № 754/14628/17, викладена у постанові від 28 червня 2022 року). Отже, сам по собі факт реєстрації відповідачки [PERSON] ( [PERSON] ) за адресою надання послуг не тягне за собою її обов`язку зі сплати послуг, що надаються позивачем. Такий обов`язок виникає лише у разі фактичного користування такими послугами, що підтверджується наведеними нижче нормами чинного законодавства та правовими позиціями Верховного Суду. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за Фактично отриману теплову енергію (ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання"). Споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (правова позиція Верховного Суду, викладена у Постанові від 22.01.2022 р. по справі № 201/11406/20 та Верховного Суду України, викладена у постанові від 20.04.2016р. по справі № 6-2951цс 15). Відповідачка не користувалась квартирою [ADDRESS] на час виникнення спірних правовідносин і не отримувала (фактично не споживала) послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надає позивач. Також, позивачем не доведено належними і допустимими доказами помісячного обсягу теплоносія, поданого на вказаний житловий будинок, зокрема і відповідачу. Звідси не підтверджені первинними документами (актами зняття показань лічильника, актами наданих послуг) дані, наведені у щомісячних рахунках, які виставлені відповідачу. До позову взагалі позивачем не додано належного розрахунку заборгованості із зазначенням спожитого обсягу теплової енергії по місяцям, її вартість, складові, що є підставою для нарахування такої заборгованості тощо. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 19.07.2024 р. на 09 г.30 хв. 19.07.2024 р. від представника відповідачки [PERSON] адвоката Віхляєва В.В. до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за її відсутності не надала, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Про дату, час та місце судового засідання відповідачка була повідомлена в установленому законом порядку шляхом надсилання судових повісток на останню відому адресу місця її реєстрації, повідомленням через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Концерну «МТМ» підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з довідки Концерну «МТМ» від 30.11.2021 р., [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . На їх ім`я за вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , відповідно до якого Концерном «МТМ» надавалися відповідачкам послуга з централізованого опалення та гарячого водопостачання. (а.с.6) Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.10.2017 по 31.10.2021 нараховано за послуги в сумі 33865,68 копійок. грн., сплачено 0,00 грн. (а.с.7) \~ \~ \~ \~Відповідно до інформації від 10.12.2021 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником 1/1 частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Дата внесення запису 11.10.2005 р. (а.с.9) Судом витребувано з Четвертої Запорізької нотаріальної контори копію спадкової справи № 147/2013 після померлого [INFO] [PERSON] (а.с.158,178) В силу дії п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору або закону. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статті 7 Закону України споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Пункт 1 ст. 9 Закону вказує, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово- комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до статті 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно із ч. 5 статті 13 Закону відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. У відповідності із ч. 3 ст. 815 ЦК України, відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за № 630 , та типового договору зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом (місяцем). Плата за надані послуги за наявності засобів обліку води і теплової енергії справляється згідно з пунктами 10-13 Правил. Обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений також у Житловому кодексі УРСР (ст. ст. 64, 67, 68). В розумінні вище зазначених статтей між сторонами виникли та існують фактичні договірні відносини по наданню комунальних послуг з теплопостачання, і сторони, згідно ст.ст. 7, 8,9, 21 Закону від 09.11.2017 року набули відповідно права і обов`язки споживача та виконавця. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачки є споживачами послуг, оскільки їх отримують. Факт надання позивачем житлово-комунальних послуг щодо будинку, в якому знаходиться квартира, в якій проживають [PERSON] та [PERSON] стороною відповідача не спростовано. Належних доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача за надані житлово-комунальні послуги, відповідачами суду не надано, а судом таких доказів не встановлено. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість відповідачів перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги є підставною та обґрунтованою, а обов`язок відповідачів оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визнаає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, є зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату коштів за надані послуги. При наполяганні відповідачів укласти безпосередньо договір між споживачем та надавачем послуг, такий договір може бути укладено за згодою сторін, однак як встановлено судом, такий договір між сторонами не укладався. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість відповідачів перед Концерном «МТМ» за надані житлово-комунальні послуги є підставною та обґрунтованою, а обов`язок відповідачів оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Суд звертає увагу на те, що доказів, які б спростовували факт надання та отримання житлово-комунальних послуг щодо квартири відповідачів, як і доказів невірності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачами не надано, а судом таких обставин не встановлено. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що наймачі квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] повинні сплати заборгованість за послуги, надані Концерном МТМ. Доводи представника відповідачки [PERSON] про те, що вона фактично не користувалась послугами, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, а тому не приймається до уваги судом. Посилання на правові позиції Верховного Суду у справах № 357/8239/20 та 754/14628/17 є хибними, оскільки встановлені у вказаних рішеннях правовідносини не є подібними тим, які розглядаються в даному провадженні, оскільки, в них йдеться про встановлення факту постійного проживання, визнання особи членом сім`ї померлої, визнання права користування житловим приміщенням тощо. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд зауважує, що визначений у позові Концерном «МТМ» склад сторін у справі відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, оскільки [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі, до якої надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. У відзиві представник [PERSON] наполягає на тому, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами помісячного обсягу теплоносія, поданого на вказаний житловий будинок, зокрема і відповідачу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року № 4038-ХІІ судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Відповідно до ч.1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8, судова експертиза як один із засобів доказування сприяє всебічному, повному й об`єктивному дослідженню обставин справи по встановленню законних та обґрунтованих рішень. Питання щодо обсягу теплоносія, поданого на житловий будинок та до квартири, в якій зареєстровані відповідачки відносяться до спеціальних знань у будівельно-технічній сфері. Однак, з відповідним клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи представник відповідачки до суду не звернувся, висновок експерта, складений на його замовлення, суду не надав. Разом із тим, представником відповідачки заявлено про застосування строку позовної давності. Судом встановлено, що вимоги позивач пред`явив за період з 01.10.2017 р. по 31.10.2021 р. 17.01.2022 р. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Позовні вимоги Концерну «МТМ» стосуються заборгованості, що утворилася у період з 01.10.2017 р. по 31.10.2021 р. Водночас, із вказаними вимогами Концерн «МТМ» звернувся до суду 17.01.2022 року Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України '«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15.12.2021 продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 р., постановою від 09.12.2020 №1236 продовжено дію до 30.04.2023 року. Постановою від 27.04.2023 №383 продовжено дію до 30.06.2023 року. Отже Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Отже, до вимог Концерну «МТМ», строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності. При цьому, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувались позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісяця платежу. 30.03.2020 Верховна Рада прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Зокрема, пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину. За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02.04.2020, не є продовженими. При застосуванні приписів пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України суд враховує також, що такий строк слід застосовувати відносно кожного щомісячного платежу. Суд враховує ті обставини, що оплата комунальних послуг має здійснюватись споживачами цих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому цю послугу спожито. Встановлено, що платежі відповідачами за послуги позивача у спірний період не здійснювалися. З цього вбачається, що позовна давність по заборгованості по березень 2017 спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. При цьому, згідно розрахунку наданого позивачем заборгованість нарахована з жовтня 2017 р. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з березня 2017 р.по березень 2019 припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову Концерном МТМ 17.01.2022 р., тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. А тому, ця заборгованість підлягає стягненню з відповідачів. Таким чином в межі строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України вкладається період щомісячних платежів з жовтня 2017 року по жовтень 20201р. включено, а борг у цьому періоді згідно розрахунку становить: 33865,68 грн., який слід стягнути солідарно з відповідачів, а тому позов суд задовольняє повністю. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved