Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу, стягнення грошової компенсації, посилаючись на те, що позивач з відповідачкою з 22 вересня 2004 року перебували у шлюбі, який рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12 лютого 2023 року розірвано. У період шлюбу за спільні кошти сторони придбали рухоме та нерухоме майно: автомобіль марки «ВАЗ 210930», державний реєстраційний номер [NUMBER] , причіп марки «ЛІДЕР», державний реєстраційний номер [NUMBER] , однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного майна подружжя, тому позивач просив визнати вказане майно спільною майном подружжя, припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, виділивши автомобіль та причіп позивачу, квартиру відповідачці, стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію за одну другу частки ринкової вартості вказаної квартири у розмірі 73200,00 грн., у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що спільним сумісним майном подружжя є автомобіль та причіп, частки яких не визначені, тому неможливо визначитися з компенсацією, а квартирою подружжя володіє на праві спільної часткової власності, оскільки її було приватизовано в порядку приватизації державного житлового фонду не у період, коли житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. Розглянувши позовну заяву, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного та сімейного законодавства, пов`язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися СК України та ЦК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] \~та [PERSON] \~перебували у\~шлюбі в період часу з 22 вересня 2004 року по 13 лютого 2023 року, що підтверджується рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 13 лютого 2023 року, яким шлюб між сторонами розірвано (а. с. 6-7). За час перебування у шлюбі, подружжя придбало у власність: автомобіль марки «ВАЗ» модель 210930, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2005 року випуску, колір зелений, тип загальний легковий, Хетчбек-В, об`єм двигуна 1500, номер шасі (кузова) [NUMBER] ; причіп марки «ЛІДЕР», модель «810080», державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску, колір синій, тип загальний причіп - загальний ПР-Бортовий-В, номер шасі (кузова) [NUMBER] , які зареєстровані за [PERSON] (а. с. 8, 19). Вказані транспортні засоби зареєстровані за [PERSON] , позивачем у справі. Також, за час шлюбу сторонами було придбано шляхом приватизації квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9602988 від 18 січня 2006 року, свідоцтвом про право власності на житло від 16 січня 2006 року, відповідно до яких вказана квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , відповідачці у справі, [PERSON] , позивачу у справі (а. с. 39, 109, 110). Відповідно до звітів про незалежну оцінку ринкова вартість спірного автомобіля становить 28200,00 грн., причепу 24400,00 грн., квартири 199000,00 грн. (а. с. 9-18, 20-28, 30-39). Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Суд при розгляді справи враховує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вищезазначене узгоджується із пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), частина 3 статті 368 ЦК), відповідно до частини 2, частини 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно з`ясовувати, коли саме сторони припинили ведення спільного господарства, обсяг спільного майна, нажитого на час припинення ведення спільного господарства, джерела придбання цього майна, наявність боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи із приписів статті 60 СК України, факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не довів іншого. Отже, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й однин із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спостування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та у Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Відповідно до положень статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, подружжя придбало у власність рухоме майно: автомобіль марки «ВАЗ» модель 210930, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 16 березня 2005 року, а також причіп марки «ЛІДЕР», державний реєстраційний номер [NUMBER] , серії [NUMBER] від 01 березня 2019 року, які зареєстровані за [PERSON] , позивачем у справі. Вказані транспортні засоби є неподільними речами. Відповідно до\~частини 2,\~частини 4,\~частини 5\~статті 71\~СК України\~неподільні речі\~присуджуються одному\~з подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини 5 статті 71 СК України, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частини 4, частини 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 362/6124/15-ц від 15 січня 2020 року. Судом встановлено, що при розгляді справи сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільних речей автомобіля марки «ВАЗ» модель 210930, державний реєстраційний номер [NUMBER] , причепу марки «ЛІДЕР», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Враховуючи викладене, беручи до уваги що під час судового розгляду справи, сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільних речей вказаних транспортних засобів, суд дійшов висновку, про визнання вказаних автомобіля, причепу об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши право власності по 1/2 частці за кожним із них без реального їх розподілу. Згідно зі статтями 1, 2, 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та інших) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведеного, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Законом України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі, приватизації. Законом України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину 5 статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини 1 статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте подружжям за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, включно, житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20 (провадження № 61-3915св22) та від 24 травня 2023 року у справі № 595/180/22 (провадження № 61-1363св23). Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, сторонами 16 січня 2006 року було придбано шляхом приватизації квартиру [ADDRESS] , яка належить сторонам на права приватної спільної власності. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що вказана квартира сторонами приватизована не у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, суд дійшов висновку, що вказана квартира не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона не була придбана за спільні кошти чи в результаті спільної праці подружжя, внаслідок чого вимога позивача про поділ вказаної квартири не підлягає задоволенню через необґрунтованість. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів згоди однієї сторони щодо отримання грошової компенсації та внесення іншою стороною грошової суми на депозитний рахунок відносно вказаних неподільних речей, а також, що вказана квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

Outcome: partial