Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва М. М., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2022 року усунуто [PERSON] від права на спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру, загальною площею \~58,3 кв. м., житловою площею 28,9 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі вказаного рішення суду 27 липня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вищевказаного нерухомого майна за [PERSON] та, відповідно, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за останньою були внесені відомості щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру. У подальшому, 07 вересня 2022 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Однак, за наслідками розгляду апеляційної скарги Дніпровської міської ради, постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог\~ [PERSON] \~відмовлено. Скасовуючи рішення від 18 січня 2022 року суд апеляційної інстанції виходив з того, що спадкодавець [PERSON] не була власником спірної квартири, отже вона не могла входити до складу спадкової маси. Листом від 24 серпня 2023 року вих. № 8664 КП «ДМБТІ» повідомило Дніпровську міську раду, що станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не проводилась. Відповідно листа КП «ДМБТІ» від цієї ж дати балансоутримувачем багатоквартирного житлового будинку за вищевказаною адресою є місцева рада на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 438 від 24 квітня 1990 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 08 червня 1992 року та зроблено запис в реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 864. Міська рада вказувала, що відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем спірного майна, оскільки він не вчинив дій щодо з`ясування підстав швидкого відчуження квартири та зниженої її вартості. Враховуючи вищенаведене та те, що станом на теперішній час власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , у позивача виникла необхідність у вирішенні у судовому порядку питання щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме вказаної квартири, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради поза її волею. З наведених підстав Дніпровська міська рада просила витребувати від [PERSON] на користь Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2616649412020), а судові витрати - покласти на позивача (т.1, а.с. 1-18). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. від 27 вересня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі (т.1, а.с. 82). 28 жовтня 2024 року представником [PERSON] - адвокатом Горобець Ю.В. через систему «Електронний суд» направлено відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Дніпровська міська рада є лише балансоутримувачем, а не власником будинку [ADDRESS] , відтак не наділена правом звернення до суду із віндикаційним позовом та не може заявляти вимоги про витребування майна, яке вибуло із володіння поза її волею. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, що підтверджується наступним. Так [PERSON] з метою купівлі квартири у місті Дніпрі звернувся до ріелтора, яким було запропоновано квартиру [ADDRESS] . У подальшому, 07.09.2022 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1.3 Договору було визначено, що нерухоме майно, яке відчужується належить продавцю ( [PERSON] ) на праві особистої приватної власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/11316/21 від 18 січня 2022 року. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.07.2022 року, державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., номер запис про право власності 47463850, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданим 29 липня 2022 року за індексом № 306178638. Нотаріусом за допомогою електронних Державних реєстрів було перевірено факт відсутності заборони та обтяжень нерухомого майна квартири, про що зазначено в п.1.5 Договору купівлі-продажу. Згідно з пунктом 2.2. Договору загальна вартість квартири згідно Звіту про незалежну оцінку майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 422/22, виданий ФДМУ 17.08.2022 року), становила 1 110 090,00грн. У зв`язку із зазначеним купівля-продаж квартири здійснювався за 1 110090,00грн., що підтверджено пунктом 2.1 Договору. Таким чином, право власності [PERSON] на спірну квартиру було набуто за оплатним правочином (договором купівлі-продажу). На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між відповідачем і [PERSON] . Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містив відомостей про право комунальної власності територіальної громади на це майно. Жодних обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не було, оскільки у протилежному випадку нотаріус би не посвідчив цей договір. Право власності на спірну квартиру в установленому порядку було зареєстроване за [PERSON] . Вказане свідчить про те, що [PERSON] , проявляючи обачність, об`єктивно не міг виявити належність майна до комунальної власності. Таким чином, укладаючи правочин, [PERSON] правомірно покладався на відомості, наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і підстав не довіряти цим відомостям у відповідача не було. Отже, будь-які сумніви у належності продавцю ( [PERSON] ) спірної квартири, чи відсутності правомочності або повноважень відчужувати продавцю цю квартиру, чи наявність будь-яких заборон, арештів чи інших обтяжень цієї квартири у покупця [PERSON] були відсутні. Вказане свідчить про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, придбав квартиру за відплатним договором вартістю 1 110 090,00грн. Вартість квартири була обумовлена відсутністю ремонту та знаходилась на останньому поверсі будинку. [PERSON] замінив старі вікна на металопластикові, також було здійснено невеликий косметичний ремонт квартири. Здійснювати подальший капітальний ремонт (замінювати електропроводку, заміна труб і т.д.) відповідач планував після завершення війни. Також, відповідач щомісяця сплачує комунальні платежі, заборгованості немає. Зазначене вище свідчить про те, що відповідач поніс значні матеріальні затрати для приведення цього житла у задовільний для проживання стан. Окрім того, [PERSON] іншого власного житла у м. Дніпрі, крім спірної квартири, немає. Таким чином, відповідач вважає, що укладення відплатного договору купівлі-продажу, реальні розрахунки між покупцем та продавцем за цим договором, відсутність будь-яких обмежень чи обтяжень на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на день укладення договору, вкладення власних коштів покупця па поліпшення придбаного майна, витрачання коштів на будівництво, тощо, свідчить про те, що покупець [PERSON] є добросовісним набувачем. Витребування судом у [PERSON] спірної квартири матиме для останнього як на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, оскільки він втратить майно і сам буде змушений шукати способи компенсації своїх втрат. 30 жовтня 2024 року до суду надійшла заява Дніпровської міської ради про відвід головуючого - судді Федоріщева С.С. (т.1, а.с. 215-219). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року заявлений представником позивача відвід головуючому у даній справі визнано необґрунтованим, суддею Федоріщевим С.С. заявлено самовідвід та вказана справа згідно протоколу автоматизованого розподілу передана судді Куць О.О. (т.1, а.с. 215-228). Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Куць О.О. від 04 листопада 2024 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу та призначено підготовче судове засідання (т.1, а.с.232-233). Ухвалою від 02 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2, а.с. 8). 23 січня 2025 року третьою особою [PERSON] подані письмові пояснення, в яких зазначено, що залишаючи без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, якою скасовано рішення суду від 18 січня 2022 року, на підставі якого вона набула право власності на спірну квартиру, Верховний Суд зазначив, що у матеріалах справи, яка переглядається, наявна ксерокопія заяви [PERSON] (спадкодавець) від 30 квітня 2021 року, яка адресована Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про передачу їй у приватну власність спірної квартири (а. с. 29). Між тим, позивач не заявляла вимог про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації, відтак при зверненні до суду нею був обраний неправильний спосіб захисту цивільних прав, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказувала, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, яка була нею продана після набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2022 року, тобто на час її відчуження вона була законним її власником. Просила суд у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради відмовити (т.2, а.с. 53-56). У судовому засіданні представник позивача Михайлюк Т.О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Текст судових дебатів був викладений письмово (т.2, а.с. 149-153). Представник відповідача [PERSON] адвокат Горобець Ю.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, посилаючись на їх необґрунтованість, вказуючи, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Трофименко В.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, посилаючись на їх безпідставність. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва М. М. У судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. [PERSON] з 1978 року була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] , згідно відповіді КП ДМБТІ» ДМР № 8663 від 24 серпня 2023 року знаходиться на балансі Місцевої Ради на підставі рішення виконкому № 438 від 24 квітня 1990 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 08 червня 1992 року та зроблено запис у реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 864 (т.1, а.с. 40, 42-46). Згідно відповіді\~КП ДМБТІ»\~ДМР №\~8664 від 24 серпня 2023 року станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не проводилась. За життя, а саме 09 березня 2021 року, [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О., зареєстрований в реєстрі за №730, згідно з яким заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, [PERSON] (третя особа у даній цивільній справі). 13 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , на підставі якої заведено спадкову справу, відповідно до реєстру за № 68469141 та у нотаріуса за № 909/2021. 23 листопада 2021 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] . Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із ненаданням оригіналів документів. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2022 року у справі № 201/11316/21 усунуто [PERSON] , [INFO] , від права на спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Вирішено питання щодо судових витрат (т.1, а.с. 22). На підставі вищевказаного рішення суду, 27 липня 2022 року нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори ДМНО Циганко О.В. за [PERSON] було зареєстроване право власності спірну квартиру (номер відомостей про речове право 47463850, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64339719 від 29 липня 2022 року) (т.1, а.с.20 зворот). 27 вересня 2022 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність відповідача квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 47-50). За наслідками розгляду апеляційної скарги Дніпровської міської ради, Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року у справі 201/11316/21 скасовано.У задоволенні позовних вимог\~ [PERSON] про усунення від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування\~відмовлено (т.1, а.с. 22-24). Постановою Верховного Суду від 26 липня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року залишено без змін (т.1, а.с. 26-36). Ухвалюючи постанову, Верховний Суд зазначив, що у матеріалах справи, яка переглядається (справа 201/11316/21), наявна ксерокопія заяви [PERSON] від 30 квітня 2021 року, яка адресована Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про передачу їй у приватну власність спірної квартири. Обов`язковою умовою переходу права вимоги до спадкоємців, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою (постанова Верховного Суду від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20, від 01 листопада 2023 року у справі № 183/80/21). Між тим, звертаючись із позовною заявою, [PERSON] просила суд усунути [PERSON] від права на спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Отже, позивачка не заявляла вимог про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації. Таким чином [PERSON] був неправильно обраний спосіб захисту її цивільних прав. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Правилом ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до закріпленого у ст.387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Відповідно до сталої судової практики та приписів норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, віндикація (витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника) - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. За змістом ч.ч.2, 5 ст.60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Пунктом 10 Перехідних положень ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Звертаючись із позовною заявою, Дніпропетровська міська рада посилалась на те, що [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не вчинив дій щодо з`ясування підстав швидкого відчуження спірної квартири та придбав її за заниженою вартістю. Так виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). Оцінці в справі, яка переглядається, підлягає не тільки обставини вибуття майна з володіння, а й обставини набуття цього майна у контексті добросовісності останнього набувача. Добросовісність відповідачів, за змістом частини п?ятої статті 12 Цивільного кодексу України презюмується (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс 18). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу, було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Такий висновок сформульовано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року по справі № 925/1651/19. Так, власник має право спростувати заперечення набувачів про їх добросовістність, довівши, що під час вчинення правочину набувачі повинні були засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] особисто не був знайомий з [PERSON] , й з метою купівлі квартири у місті Дніпрі звернувся до ріелтора, якою було запропоновано квартиру [ADDRESS] . У судовому засіданні 19 березня 2025 року рієлтора [PERSON] було допитано у якості свідка, яка пояснила, що [PERSON] шукав квартиру та вніс завдаток на придбання квартири на ж/м Парус. Однак ця квартира не була йому продана через відмову продавців. У подальшому з`явилась у продажі квартира на ж/м Перемога 6 (спірна квартира), яка сподобалась відповідачеві, оскільки була просторою та його влаштовувала її ціна. Свідок вказувала, що перевірку документів проводив нотаріус, а до її обов`язків входило відшукання квартири та її показ. Також [PERSON] зазначила, що [PERSON] сплатив 5% від вартості квартири за рієлторські послуги (т.2, а.с. 98-103). Згідно з пунктом 2.2. Договору загальна вартість квартири згідно Звіту про незалежну оцінку майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 422/22, виданий ФДМУ 17.08.2022 року) становила 1 110 090,00 грн. Купівля-продаж спірної двокімнатної квартири здійснена за 1110090 грн., що підтверджено пунктом 2.1 Договору. Таким чином, право власності [PERSON] на спірну квартиру було набуто за відплатним правочином - за договором купівлі-продажу. Суд не бере до уваги посилання представника Дніпровської міської ради, стосовно того, що квартира була придбана за заниженою, відносно ринкової, ціною, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо ринкових цін аналогічного житла станом на дату продажу - 07 вересня 2022 року (оголошеннь, оцінки, тощо). Позивачем надано Довідку про вартість об`єкта нерухомості, згідно якої оціночна вартість об`єкта станом на дату оцінки - 02\~травня 2024\~року складає 1842013,90 грн. (т.1, а.с.37-39). При цьому параметри, задані при формуванні вказаної довідки, не враховують стан квартири, наявність чи відсутність ремонту, тощо. Згідно пояснень представника відповідача, спірна квартира не мала оздоблення, придатного для проживання, повністю потребувала капітального ремонту (зокрема, заміни електричної проводки, вікон, труб, тощо). При цьому продавець [PERSON] на свій розсуд визначила ціну відчужуваної нею квартири, яка відповідала вартості оцінки, відображеної у звіті про незалежну оцінку майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 422/22, виданий ФДМУ 17.08.2022 року). З матеріалів справи вбачається, що після придбання квартири [PERSON] розпочав ремонт, поставив вікна та сплачував комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями, тобто повноцінно вступив в управління майном, квартиру не відчужував на користь інших осіб (т.1, а.с. 107-209). На аргументи позивача та питання суду чи не виникло у нього сумнівів стосовно того, чому власник квартири продає її у рік набуття права власності, у судовому засіданні [PERSON] зазначив, що продавець [PERSON] йому пояснила, що виїзджає за кордон через війну, а тому продає квартиру, яку вона успадкувала за заповітом від бабусі, за якою доглядала (т.1, а.с. 104-105). Отже, посилання позивача на те, що відповідач не з?ясував питання щодо швидкого відчуження квартири є необґрунтованими. Під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] нотаріусом за допомогою електронних Державних реєстрів було перевірено факт відсутності заборони та обтяжень нерухомого майна квартири, про що зазначено в п.1.5 Договору купівлі-продажу. Слід зазначити, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відомості про право власності територіальної громади в особі Дніпровської міської ради на квартиру [ADDRESS] були відсутні (т.1, а.с. 20-21). Відтак такі відомості були відсутні і на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 07 вересня 2022 року. Таким чином, укладаючи правочин, [PERSON] правомірно покладався на відомості, наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і підстав не довіряти цим відомостям у відповідача не було. Отже, будь-які сумніви у належності продавцю [PERSON] спірної квартири, чи відсутності правомочності або повноважень відчужувати цю квартиру, чи наявність будь-яких заборон, арештів чи інших обтяжень нерухомого майна у покупця [PERSON] були відсутні. У відповідача (як і у нотаріуса, що здійснював посвідчення договору купівлі-продажу квартири) на момент укладення і посвідчення цього договору не було і не могло бути підстав сумніватися у праві [PERSON] на відчуження майна. Сумніватися у достовірності даних реєстру речових прав щодо відчужень квартири ні у набувача [PERSON] , ні у приватного нотаріуса (яка також діяла як державний реєстратор права власності і речових прав на нерухоме майно) не було жодних підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 203/4193/19 (провадження № 61-16780св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено, що: «скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; […] за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). […] при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)». Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок, що: «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Така правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду у справі № 20/7567/18 від 12 квітня 2023 року. У справі, яка розглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності територіальної громади та набуття [PERSON] права власності на таке майно в контексті його добросовісності, встановлено, що відповідач придбав квартиру за відплатним договором купівлі-продажу від 07 вересня 2022 року, правомірно очікував, буде мати змогу мирно володіти об`єктом нерухомості. Тобто, відповідач, набуваючи у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не міг знати про те, що це майно вибуло поза волею його власника чи скасування рішення суду і щодо такого майна існує спір. Слід також зазначити, що рішення суду, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, було скасовано 20 лютого 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду, яка набрала законної сили постановю Верховного Суду від 26 липня 2024 року, тобто майже через 2 роки після укладання між [PERSON] та [PERSON] договору - купівлі продажу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про неможливість витребування квартири у відповідача, оскільки, задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря. Згідно висновку якого дійшла ВП/ВС у постанові від 02.11.2021 прийнятої за результатами розгляду справи № 925/1351/19, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач не є добросовісним набувачем. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про витребування майна слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного, суд,

Outcome: dismissed