Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , яка померла [INFO] , та за яким заповіла все своє майно, яка належить їй та буде належати на день смерті - [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що [INFO] померла її мати [PERSON] , якій належало на праві власності нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, у зв`язку із чим, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Від відповідача позивач дізналась, що її мати склала заповіт, яким заповіла все майно [PERSON] . Так, позивач зазначає, що достовірно знає про те, що її мати бажала щоб спадкове майно було поділено між дітьми порівну та не бажала заповідати майно відповідачу, а складений заповіт є недійсним, оскільки останній рік свого життя [PERSON] важко хворіла та не розуміла значення своїх дій. Зауважила, що її мати не могла поставити підпис на заповіті через хворобу та наявний у заповіті підпис їй не належить. У зв`язку із викладеним, позивач звернулась до суду. Представник відповідача - адвокат Лихачов Р.Б. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, вказав, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Зауважив, що заповіт, який оскаржує позивач, відповідає вимогам Закону, [PERSON] не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що заповідач на момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також не підписувала оспорюваний заповіт. Крім того, представник вказав, що відповідач є сином заповідача [PERSON] , остання с серпня 2022 року по день смерті - [INFO] проживала з відповідачем, який піклувався про неї. Ухвалою суду від 29.07.2024 провадження у справі було відкрите. Ухвалою суду від 14.04.2025 підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду, витребувано у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салиги Наталії Анатоліївни копію заповіту, складеного [PERSON] , [INFO] , копію спадкової справи, що була заведена після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Позивач, представник позивача - адвокат Цуркан Р.А. в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, представник позивача - адвокат Цуркан Р.А. подав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, не з`явився у судове засідання, заяв не подавав. Представник відповідача - адвокат Лихачов Р.Б. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 21 листопада 2022 року першим секретарем з консульських питань Посольстав України в Литовській республіці Смирновим К.В. було посвідчено заповіт за реєстровим номером 1228, в якому заповідачем є [PERSON] , [INFO] . Із вказаного заповіту вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , податковий номер [NUMBER] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого, все її майно, де б воно не знаходилось, у чому б не полягало, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповідає [PERSON] , [INFO] . З наданого суду заповіту вбачається, що заповіт записаний першим секретарем з консульських питань Посольстав України в Литовській республіці Смирновим К.В. зі слів [PERSON] , текст заповіту був прочитаний уголос [PERSON] , власноручно нею підписаний, особу встановлено, дієздатність перевірено. [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла у м.Вільнюс, Литва, що підтверджується записом про смерть № 415. Згідно зі статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно достатті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 1, ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про нотаріат», вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України. Консульські установи України вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). Порядок посвідчення заповітів консульськими установами закріплений Положенням про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 № 142/5/310, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2004 за № 1649/10248. Так, згідно п. 3.8.1, 3.8.2, 3.8.5, 3.8.7 вказаного Положення, консул посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, які складені відповідно до вимог статей 1233 - 1257 Цивільного кодексу України та особисто подані консулу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний власноручно заповідачем. Заповідач може написати заповіт власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Консул може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем, про що останній зазначає перед своїм підписом. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Консул при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку в спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК). У постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК. Відтак, Закон пов`язує визнання заповіту недійсним у разі встановлення, що волевиявлення заповідача [PERSON] у заповіті від 21.11.2022 не було вільним і не відповідало її волі. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16- ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц. З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що саме позивач, посилаючись на відсутність волевиявлення [PERSON] на складання оcпорюваного заповіту, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Так, як на підставу для визнання заповіту недійсним позивач вказує, що під час складання оспорюваного заповіту [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, позивач вказала, що на підтвердження даних обставин будуть надані відповідні документи про стан здоров`я заповідача та заявлені клопотання про проведення експертиз. Проте, позивач під час судового розгляду з клопотаннями про призначення у справі експертиз не зверталася, відповідний висновок експерта, складений на її замовлення, та медичну документацію про стан здоров`я [PERSON] , суду не надала. Так, суд приймає до уваги, що під час складання заповіту, першим секретарем з консульських питань Посольстав України в Литовській республіці Смирновим К.В., який було посвідчено оспорюваний заповіт, перевірено дієздатність заповідача [PERSON] , заповіт до підписання був прочитаний уголос [PERSON] , власноручно нею підписаний. Також, суд враховує, що, згідно витягу з медичних документів [PERSON] , наданих відповідачем, остання перебувала на лікуванні у Відділенні спеціалізованої допомоги пацієнтам з імуносупресією центру гематології, онкології та трансфузіології Державного підприємства Вільнюської університетської лікарні Клініки Сантарос з лютого 2022 по січень 2024 року. У вказаному витягу зазначено, що під час стаціонарного лікування у пацієнта не було психічних розладів, специфічне/нейролептичне лікування не призначалось, можна суб`єктивно оцінити, що пацієнтка залишалась критичною до свого стану та була здатна дати інформовану згоду. Таким чином, жодної з передбачених ст. 225, 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому, заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою. За вказаних підстав суд приходить до висновку, що позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, та не доведено, що оспорюваний заповіт [PERSON] був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, а отже відсутні підстави для визнання даного заповіту недійсним. Враховуючи вище викладене, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, та приходить дсплачених позивачем при поданні позовної заяви, суд виходить з наступного. Так, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією № 39. Відповідно до ч. 1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed