Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

12.10.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва звернулось Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» із позовом до відповідачів про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просило: стягнути солідарно з відповідачів 676474,15 грн. інфляційних втрат та 183432,89 грн. - 3% річних, а всього 859907,04 грн. за період прострочення виконання рішення суду про стягнення коштів з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року; стягнути з відповідачки [PERSON] 497292,50 грн. інфляційних втрат та 104322,02 грн. - 3% річних, а всього 601614,52 грн. за період прострочення виконання рішення суду про стягнення коштів з 24.02.2022 року по 10.10.2024 року. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25.08.2010р. у справі № 2-542/2010 задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та вирішено, зокрема: стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами на загальну суму 1421797,59 грн.; стягнути з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на загальну суду 910,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на загальну суду 910,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.11.2010 р. апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25.08.2010р. залишено без змін. [PERSON] є позичальником за укладеними з Банком кредитними договорами, а [PERSON] є поручителем за кредитними зобов`язаннями позичальника [PERSON] на підставі укладених з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договорів поруки, що встановлено у вищевказаному рішенні суду та не потребує додаткового підтвердження у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. На примусове виконання рішення від 25.08.2010 р. Дніпровським районним судом м. Києва видано два виконавчі листи. Пізніше видавались дублікати виконавчих листів. 17.06.2021 р. змінено найменування стягувача з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», яке у свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк». 06.12.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим Андрієм Валерійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №2-542/2010 від 20.06.2018р. про стягнення з [PERSON] солідарно на користь АТ «Райффайзен Банк» залишку заборгованості на загальну суму 1419207,59 грн. 06.12.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим Андрієм Валерійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №2-542/2010 від 02.08.2017р. про стягнення з [PERSON] солідарно на користь АТ «Райффайзен Банк» залишку заборгованості на загальну суму 1419207,59 грн. Листом від 09.10.2024р. приватний виконавець виконавчого округу Київської області Мойсей Іван Михайлович, який заміщує приватного виконавця Іванова А.В. на період зупинення його діяльності, повідомив, що залишок заборгованості у виконавчому провадженні [NUMBER] щодо [PERSON] та [NUMBER] щодо [PERSON] становить 1417984,32 грн. Рішення Дніпровського районного суду міста Києві від 25.08.2010р. у справі №2-542/2010, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання відповідачами, з яких стягнуто суму боргу, та з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми боргу, стягнутого за рішенням суду, не сплативши його своєчасно і в повному обсязі, у позивача виникло право на стягнення інфляційних витрат та 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України. Разом з цим, до відкриття виконавчого провадження відбулось часткове погашення заборгованості внаслідок чого залишок заборгованості за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2010 року у справі №2-542/2010 становить 1332136,75 грн. Відповідно розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних здійснені позивачем на вказану суму за період 12.03.2017 - 23.02.2022р.р. та за період 24.02.2022 - 10.10.2024р.р. щодо стягнення лише з [PERSON] у зв`язку з тим, що частиною 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено обмеження щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України лише з позичальника, тоді як [PERSON] є поручителем, що встановлено рішенням від 25.08.2010р. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України за весь період неповернення грошових коштів. Аналогічні висновки щодо застосування положення ст. 625 ЦК України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018р. провадження № 14-68цс18 (справа № 758/1303/15-ц), та від 16.05.2018р., провадження № 14-16цс18 (справа № 686/21962/15-ц). Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Крім цього, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Крім того, правомірним є стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних після 24.02.2022р., оскільки вона є поручителем, а не позичальником за кредитними зобов`язаннями внаслідок чого до неї не може бути застосовані правила ч. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Ухвалою суду від 23.10.2024 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Протокольною ухвалою суду від 26.11.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва №67 від 18.03.2025 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2025 року, справу передано в провадження судді Марфіної Н.В. Ухвалою суду від 20.05.2025 року в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, замість позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ фінанс». Ухвалою суду від 12.06.2025 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. До початку проведення судового засідання представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі неодноразово викликались до суду, однак в судове засідання не з`явилась, відзивів на позовну заяву не подали. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Із матеріалів справи вбачається, що сторона позивача жодних заперечень проти можливості розгляду справи в заочному порядку не висловлювала. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2010 року у справі №2-542/2010 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами на загальну суму 1421797,59 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на загальну суму 910,00 грн. Стягнуто з и [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на загальну суму 910,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2010 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] відхилено, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2010 року залишено без змін. Постановами приватного виконавця Іванова А.В. від 06.12.2021 року відкриті виконавчі провадження [NUMBER] та [NUMBER] щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 1421797,59 грн. та судових витрат по 910,00 грн. з кожного із боржників на виконання виконавчих листів №2-542/2010 виданих Дніпровським районним судом м. Києва. Згідно відповіді приватного виконавця Мойсей І.М. від 09.10.2024 року, станом на 09.10.2024 року залишок заборгованості за виконавчими листами №2-542/2010 про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк» у межах ВП [NUMBER] щодо [PERSON] та [NUMBER] щодо [PERSON] , складає 1417984,32 грн. За положеннями ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст.тс. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Положеннями ст. 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. За змістом ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України. Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). В даному випадку у відповідачів виник обов`язок по сплаті кредитору заборгованості за договорами кредитів на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2010 року у справі №2-542/2010. Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Про солідарність обов`язку відповідачів по поверненню заборгованості за кредитним договорами вказано у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2010 року у справі №2-542/2010. Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, та стягнути з відповідачки [PERSON] 3% річних та інфляційні втрати за період з 24.02.2022 року по 10.10.2024 року, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 543 ЦК України про можливість вимагати виконання солідарного обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Убачається, що рішення суду про солідарне стягнення боргу за договорами кредиту боржниками в повному обсязі не виконане, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, залишок боргу становить 1322136,75 грн. Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2010 року у справі №2-542/2010 у відповідачів виникло грошове зобов`язання щодо сплати кредитору передбачених указаним рішення сум заборгованості і невиконання такого грошового зобов`язання зумовлює можливість нарахування кредитором інфляційних втрат та 3% річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Суд перевірив здійснений кредитором розрахунок сум інфляції та трьох відсотків річних нарахованих на суму залишку боргу в розмірі 1322136,75 грн. і за проведеними судом розрахунками загальна сума 3% річних та інфляційних втрат за період з 17.03.2017 року по 10.10.2024 року становить 1473583,88 грн. Разом з цим, суд у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України вирішуючи даний спір діє в межах заявлених позовних вимог. Наведені обставини та здійснені кредитором і судом розрахунки за ст. 625 ЦК України вказують на те, що позов є обґрунтованим та доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви до суду з урахуванням зменшення розміру позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved