Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Представник позивача адвокат Лірник Р.І., який діє на підставі нотаріальної довіреності №5079 від 28.11.2024р., звернувся до суду з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, в якому просив зняти арешт реєстраційний номер обтяження: 9824503, зареєстрований 14.05.2010р. реєстратором Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження В-3/336 від 12.04.2010р., яка видана Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник [PERSON] , код [NUMBER] , [ADDRESS] . В обґрунтування вимог у позові зазначено, що позивачка є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . 02.10.2024р. позивачка бажала здійснити реалізацію такої квартири та дізналась, що на її ім`я наявне зареєстроване обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 9824503) зареєстрованого на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження В-3/336 від 12.04.2010р., яка видана Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Орган державної виконавчої служби не надає позивачці інформації про підстави збереження відповідного обтяження, оскільки не може ідентифікувати виконавче провадження, в рамках якого було накладено відповідний арешт. Тож з метою захисту своїх майнових прав позивачка змушена звертатись до суду з даним позовом. Відповідач у своєму відзиві просив прийняти рішення на розсуд суду з врахуванням того, що в даному випадку відсутня умисна, протиправна бездіяльність органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що на теперішній час неможливо ідентифікувати при виконанні якого виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна боржника та внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, а також неможливо встановити підстави завершення виконавчого провадження. На теперішній час всі облікові матеріали щодо виконавчих проваджень 2010 року в органі державної виконавчої служби відсутні, оскільки знищені за закінченням строку зберігання. В той же час законодавче регулювання спірних правовідносин, яке діяло станом на 2010 рік, передбачало перелік випадків завершення виконавчого провадження, за яких державний виконавець не мав права припиняти чинність арешту. На теперішній час у зв`язку з відсутністю матеріалів виконавчого провадження та інформації про нього неможливо здійснити перевірку законності виконавчого провадження та правомірності дій державного виконавця, що унеможливлює прийняття органом ДВС рішення про скасування арешту, а відтак такий арешт може бути знятий лише за рішенням суду. 26.12.2024р. судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 28.04.2025р. від представника управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради Андрєєва Я.І., яка діє на підставі довіреності №15вих від 06.01.2025р., надійшли письмові пояснення щодо предмету спору. У такій заяві з посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №160/6762/21, зазначається про те, що позовна вимога про «зняття арешт» не є належним та ефективним способом захисту прав позивача, оскільки позивачка має безумовне право на звернення до будь-якого із суб`єктів державної реєстрації прав, визначених Законом, з метою припинення обтяження, а державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від участі органу державної реєстрації у судовій справі. 18.03.2025р. до суду надійшов відзив відповідача, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача щодо позовних вимог. 20.03.2025р. від представника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ярмощук А.О., яка діє на підставі довіреності №03.2-437 від 19.03.2025р., надійшла заява про розгляд справи без участі такої третьої особи та вирішити спір із врахуванням правової позиції відповідача. 26.03.2025р. за клопотання представник позивача судом здійснено заміну відповідача на його правонаступника Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В судовому засіданні представники позивача Лірник Р.В. та Шульга А.І. підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснили, що позивачка не має можливості, окрім як в судовому порядку, усунути перешкоди у розпорядженні своїм нерухомим майном та зняти спірне зареєстроване обтяження. Зауважили, що тривале збереження спірного обтяження порушує законні права та інтереси позивачки, а відсутність будь-якої інформації про виконавче провадження, в якому було застосоване відповідне обтяження, унеможливлює пред`явлення позову до інших осіб, окрім як до органу державної виконавчої служби, який прийняв постанову про накладення арешту. Додатково пояснили, що відповідне виконавче провадження не перебуває на виконанні та не може бути відновлене внаслідок знищення всіх документів. Натепер відсутня можливість встановити відомості про стягувача у такому виконавчому провадженні, але наявність обтяження щодо позивачки свідчить, що вона була боржником у виконавчому провадженні. 16.06.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є обтяження (далі спірне обтяження), яке наявне у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: тип обтяження арешт нерухомого майна; реєстраційний номер 9824503; дата реєстрації 14.05.2010; реєстратор Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження, В-3/336, 12.04.2010, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно; власник [PERSON] ; обтяжувач Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції /а.с. 16/. На звернення представника позивачки, листами Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області від 22.10.2024р. та від 25.10.2024р. позивачку повідомлено про відсутність у органу державної виконавчої служби інформації про виконавчі провадження в межах яких накладено арешт постановою про відкриття виконавчого провадження №В-3/336 від 12.04.2010р., винесеною державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а також про відсутність можливості встановити підстави накладення такого арешту, надати копії документів виконавчого провадження та повідомити про залишок заборгованості у виконавчому провадженні, оскільки відсутня облікова інформація про таке виконавче провадження, а всі матеріали знищені /а.с. 13-14/. Копія документу, на підставі якого здійснено державну реєстрацію спірного обтяження відсутня і у реєстратора, яким вчинено відповідну реєстраційну дію, що підтверджується листом Одеської регіональної філії ДП «Національні інформаційні системи» від 07.11.2024р. /а.с. 15/. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2000р. позивачка має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] /а.с. 8-10/. Наявність спірного обтяження перешкоджає позивачці реалізувати право розпорядження належним їй нерухомим майном, а оскільки в позасудовому порядку відсутня можливість його припинення, то позивачка звернулась до суду з даним позовом. Тож спір виник з правовідносин про право власності і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952) та Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404). Відповідно до положень ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно із п. 4 ст. 4 Закону №1952 державній реєстрації підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, зокрема, заборона відчуження та/або користування, арешт. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що предметом спору є спірне обтяження, яке наявне у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно позивачки. Відповідне обтяження було накладене на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №В-3/336 від 12.04.2010р., винесеної державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ. Натомість у відповідача відсутні відомості стосовно наявності виконавчих проваджень щодо позивачки, що свідчить про те, що відповідне виконавче провадження було завершено. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні приписи містяться у ст. 40 Закону №1404, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 59 Закону №1404 підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою наявності спірного обтяження є арешт, накладений постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 12.04.2010р. Зазначене свідчить, що позивачка виступала боржником у виконавчому провадженні. Натомість на теперішній час відповідне виконавче провадження обліковується завершеним, але будь-яка інформація щодо підстав його завершення відсутня, як і відсутні облікові документи та матеріали виконавчого провадження, а у органу державної виконавчої служби відсутні будь-які відомості про наявність невиконаних зобов`язань [PERSON] та відомості, які обґрунтовують необхідність збереження спірного обтяження, що повністю визнається відповідачем. При цьому, суд звертає увагу, що спірне обтяження було зареєстроване понад 15 років. В той же час наявність обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна позбавляє позивачку можливості реалізувати свої права власника щодо належного їй на праві власності нерухомого майна, зокрема, щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , а отже її право є порушеним та може бути захищено у спосіб, передбачений ч. 5 ст. 59 Закону №1404 шляхом зняття арешту. Разом з тим, суд бере до уваги, що в даному випадку з позовом про зняття арешту звертається фізична особа, яка вочевидь була стороною виконавчого провадження боржником. За загальним правилом відповідачем у справах за позовами про зняття арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Однак, в даному випадку виконавче провадження завершено, а відтак пред`явлення позову до особи, в інтересах якої накладено арешт, не вбачається можливим. Окремо суд бере до уваги, що відсутність матеріалів виконавчого провадження та облікових відомостей про виконавче провадження в межах якого було застосоване спірне обтяження, по суті унеможливлює оспорити правомірність дій виконавця в частині незняття арешту, оскільки аналіз змісту нормативно-правового регулювання питань щодо зняття арешту при завершенні виконавчого провадження свідчить, що закон лише у конкретно визначених випадках наділяє державного виконавця повноваженнями щодо зняття арешту (ч. 8 ст. 26, ч. 4 ст. 35, ч. 3 ст. 37, ч. 1 ст. 40, ч. 7 ст. 61 Закону №606), а в усіх інших випадках такий арешт знімається на підставі рішення суду. Отже фактично має місце ситуація, коли боржник обмежений оскаржити дії та бездіяльність державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України) та в порядку адміністративного судочинства з метою зняття спірного обтяження. У постанові від 22.01.2020р. у справі № 340/25/19 за позовом фізичної особи до органу державної виконавчої служби про визнання неправомірною відмови щодо зняття арешту з майна та зобов`язання зняти арешт Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для визначення юрисдикції суду необхідно встановити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби з накладення арешту на певне майно, то такий спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності чи іншого речового права, то ці спори слід розглядати за правилами цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин. В даному випадку позивачкою не оспорюється правомірність дій чи бездіяльність державного виконавця, а заявлено вимогу про усунення обмежень права позивачка на реалізацію її прав власника щодо належного їй нерухомого майна через наявність спірного обтяження з підстав відсутності необхідності у його подальшому збереженні. Звертаючись до суду з позовною заявою позивачка визначила в якості відповідача орган державної виконавчої служби, який накладав спірне обтяження, як спеціальний державний орган, який представляє інтереси держави у спірних правовідносинах. Отже слід виснувати, що застосування спірного обтяження та збереження відомостей про його реєстрацію здійснено задля реалізації публічного інтересу із забезпечення встановленого державою публічного правопорядку в частині забезпечення виконання виконавчого документу, який підлягає виконанню в примусовому порядку, тобто відповідне обтяження вчиняється в інтересах держави, яка у спірних правовідносинах представлена державним органом, який забезпечує примусове виконання відповідних виконавчих документів та який ухвалив рішення про застосування спірного обтяження. Таким чином з огляду на характер та обставини спірних правовідносин, а також обраний позивачем спосіб захисту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги пред`явлені до належного відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу, має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: 1) застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; 2) обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; 3) застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; 4) застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. Кожен спосіб захисту цивільних прав призначений для усунення наслідків конкретного цивільного правопорушення. Зняття арешту з майна є спеціальним способом захисту прав, що передбачений ст. 59 Закону №1404, а відтак відповідає критерію ефективності у випадках, передбачених законом. Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує права власника на мирне володіння своїм майном, оскільки існування такого обтяження протягом тривалого часу, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі № 2-356/12, від 03.11.2021р. у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021р. у справі № 645/6694/15. За змістом спірних правовідносин судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність правових підстав необхідності у подальшому збереженні спірного заходу обтяження. До того ж факт знищення матеріалів виконавчого провадження та облікових відомостей щодо його перебігу, відсутність можливості відновити матеріали виконавчого провадження унеможливлюють встановлення обставин виправданості збереження спірного обтяження. В той же час наявність спірного обтяження перешкоджає позивачці реалізувати її права власника нерухомого майна, а відтак її законні права та інтереси порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб шляхом зняття відповідного арешту. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні з позовом до суду в сумі 2147 грн. /а.с. 1/. Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі викладеного,

Outcome: approved