Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

В листопаді 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Гришаєву\~Я.М. звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку кв. [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Ленінського районного суду м.\~Миколаєва від 22.03.2002 за [PERSON] визнано право власності на частку кв.\~ [ADDRESS] . 08.05.2009 [PERSON] подарувала [PERSON] (своїй двоюрідній сестрі по материнській лінії) частку кв. [ADDRESS] . 17.09.2013 Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено рішення, відповідно до якого вирішено встановити над недієздатною [PERSON] опіку, призначивши її опікуном [PERSON] , оскільки ще у 2000 році помер батько [PERSON] , а у 2010 році померла її мати. [PERSON] була найближчою родичкою [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] до часу своєї смерті проживала у Врадіївському психоневрологічному диспансері. [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на момент відкриття спадщини проживала у спірній квартирі, робила поточні ремонти, сплачувала комунальні послуги. Оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом унеможливлюється відмовою нотаріусів приймати заву про прийняття спадщини, оскільки [PERSON] і померла [PERSON] не були близькими родичами. За життя [PERSON] позивач піклувалась про неї, цікавилась її життям та здоров`ям, піклувалась нею, вважала членом своєї родини. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано у Другої миколаївської державної нотаріальної контори відомості про те, чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та чи було складено нею за життя заповіт. Витребувані відомості надійшли на адресу суду 11.12.2024. 13.12.2024 від представника відповідача Миколаївської міської ради надійшли пояснення у справі, згідно яких він зазначає про те, що в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , проживаючи на момент відкриття спадщини у спірній квартирі, але на підтвердження факту спільного проживання позивач не надала доказів. Важливо, щоб докази в своїй сукупності давали змогу зробити висновок про факт спільного проживання осіб. Також у позові зазначається, що [PERSON] була найближчою родичкою померлої [PERSON] , однак документів на підтвердження даного факту не надано. Крім того представник відповідача звертає увагу на те, що підставою для звернення до суду у справах про спадщину є неможливість вирішити таке питання у нотаріальному порядку. Лише у випадках, коли нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій особа може звернутись до суду. 22.01.2025 Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено ухвалу, відповідно до якої витребувано у ПН ММНО Банєвої С.Г. копію спадкової справи, заведеної за заявою позивача після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та копію постанови (роз`яснення) про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідь про незавдення\~спадкової справи\~(ненадання\~відмов та\~роз`яснень) від ПН ММНО Банєвої С.Г. надійшла на адресу суду 19.02.2025. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гришаєва\~Я.М. не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Представник позивача зареєстрована в «Електронному суді», направлена на адресу позивача судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. При цьому від представника позивача [PERSON] , яка приймала участь у розгляді справи у підготовчому судовому засіданні та просила закрити його та призначити справу до судового розгляду двічі 15.05.2025 та 30.06.2025 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. Перше клопотання, хоча в ньому навіть не були зазначені причини неприбуття сторони позивача у судове засідання, було задоволено судом. Вдруге представник позивача у клопотанні від 30.06.2025 просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку\~із звернення\~позивача до\~Інгульського районного\~суду з\~позовом про\~встановлення факту\~родинних відносин\~між нею\~та померлою\~ [PERSON] ,\~що є\~необхідним для\~правильного вирішення\~справи,\~що розглядається. При цьому жодних доказів такого звернення до суду не надає, в програмі Д-3, інші справи, де позивачем є [PERSON] , відсутні. Неприпустимість зловживання процесуальними правами як принцип цивільного судочинства, п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК, забезпечується гарантіями дотримання судом усіх інших основних засад (принципів) цивільного судочинства, визначених у ч. 3 ст. 2 ЦПК. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст.\~45 ЦПК). Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі «Шульга проти України», пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі, є завданням саме державних органів (рішення Суду у справі «Мусієнко проти України», пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011). Більш того, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі\~повторної неявки\~у судове\~засідання учасника\~справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи викладене суд вважає, що причини неявки позивача та її представника в судові засідання є неповажними, тому відсутні підстави відповідно до ст. 223 ЦПК для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином, від нього 13.12.2024 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, встановив наступне. Згідно архівних довідок Державного архіву Миколаївської області від 20.02.2013 в метричній книзі церкви Святого Духа хут. Водопой Херсонського повіту є актовий запис № 57 від 01.09.1913 про народження 31.08.1913 Ганни, а також актовий запис №\~38 від 29.05.1916 про народження 24.05.1916 [PERSON] , де вказані їх батьки: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 69-71). 09.07.1970 [PERSON] (позивач) уклала шлюб з [PERSON] , після чого змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 65). Відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] 16.07.1982 уклала шлюб з [PERSON] , після чого змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.\~66). В обґрунтування позовних вимог та посилаючись на викладені письмові докази [PERSON] посилається на те, що її мати [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] . При цьому позивач вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка, відповідно, є її двоюрідною племінницею. Доказів на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи не долучено. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 19). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.03.2002 по справі №\~2-175/02 за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину кв.\~ [ADDRESS] (а.с. 12). У відповідності до договору дарування від 08.05.2009, посвідченого ПН ММНО Горбуровим К.Є., [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала) [PERSON] частку кв. [ADDRESS] (а.с. 17-18). Згідно свідоцтва про смерть [INFO] померла [PERSON] (а.с.\~23). Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2013 по справі № 2-о/489/172/2013 встановлено опіку над недієздатною [PERSON] , призначено [PERSON] її опікуном (а.с. 9-10). У відповідності до виписки з акта огляду МСЕК серії 10ААА № 303624 від 05.09.2011 [PERSON] є інвалідом першої групи А безстроково, діагноз F- 73 (а.с.\~16). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 22). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді належної їй на праві власності частку кв. [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої Виноградівським психоневрологічним інтернатом 31.01.2022, [PERSON] , 1966 р.н., дійсно проживала та була зареєстрована у вказаному інтернаті за адресою: [ADDRESS] на повному державному утриманні з 07.01.1983 по 30.01.2022; знята з утримання та виписана в зв`язку зі смертю (а.с. 20). Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 04.12.2024, наданого на запит суду Другою Миколаївською державною нотаріальної конторою Миколаївської області, відомості про заведення спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON] відсутні (а.с. 39, 40). На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва про витребування доказів ПН ММНО Банєва С.Г. 13.02.2025 повідомила, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , нею не заводилась, постанова (роз`яснення) про відмову у вчиненні нотаріальної дії спадкоємцям [PERSON] не виносилась (а.с. 58). Враховуючи викладене, будь-яких доказів на підтвердження звернення позивача [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та наявності відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину в матеріалах справи відсутні. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного правового регулювання. Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статей 1216, 1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. За правилами частини першої статті 1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень частини другої статті 1220, частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою. Разом із тим, згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі\~відмови нотаріуса\~в оформленні\~права на\~спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 4.9 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Як вбачається з матеріалів справи, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Положеннями ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право відмовити у їх вчиненні. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Видача свідоцтва про право на спадщину належить до виключних повноважень органів нотаріату. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї двоюрідної племінниці [PERSON] , - відповідно не отримувала відмови у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину), що не дає можливість встановити обґрунтованість підстав такої відмови, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно є передчасними і не підлягають задоволенню. Крім того, позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Згідно положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Всупереч вищезазначених положень діючого законодавства, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона прийняла спадщину у встановлений ЦК України строк та порядку (не надано доказів, де саме на час відкриття спадщини були зареєстровані померла [PERSON] та позивач [PERSON] ), вона не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця. Також [PERSON] не надано належних та допустимих доказів спільного проживання разом з [PERSON] на час відкриття спадщини. Навпроти, долучено довідку з Виноградівського психоневрологічного інтернату, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] постійно проживала там до часу своєї смерті. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, чч.\~3-4 ст. 82, 89\~ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Оцінивши надані докази в сукупності в взаємозв`язку, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і необґрунтованими та в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed