Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в обґрунтування позову зазначили, що є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя подружжю [PERSON] належало домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . З питання оформлення спадщини позивачі звернулися до нотаріуса, проте їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що частка права власності кожного з подружжя у домоволодінні на спільне сумісне майно не визначена та після смерті кожного з подружжя відкрилась спадщина на різне коло спадкоємців і на різні частки. Для визнання права власності рекомендовано звернутися до суду. Отже, у зв`язку з неможливістю належним чином оформити свої спадкові права після смерті батьків у позасудовому порядку, позивачі змушені звернутись до суду з цією позовною заявою. Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, їх представник, адвокат Кафтасьєва Г.В., надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів, позовнй вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.02.1971 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис №166, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 04.03.2025. Від цих шлюбних відносин [INFO] народилась [PERSON] (позивач 2), що підтверджується свідоцтвом про народження від 19.01.1971. 15.07.1983 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис №479, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15.07.1983. У зв`язку з реєстрацією шлюбу прізвище було змінене з [PERSON] на [PERSON] . Від цих шлюбних відносин [INFO] народився [PERSON] (позивач 1), що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 11.12.1986. 17.06.2011 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис №11, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 04.03.2025. У зв`язку з реєстрацією шлюбу прізвище позивача було змінене з [PERSON] на [PERSON] . У подальшому 22.11.2005 шлюб було розірвано. За життя подружжю [PERSON] належало домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , яке згідно зі свідоцтва про право власності від 08.08.1990 належить [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 17.07.2012. Після смерті [PERSON] її чоловік, [PERSON] , з питання оформлення спадщини до нотаріуса не звертався. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 22.03.2019. Зі спадкової справи №152-2019, заведеної у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області вбачається, що після смерті [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулися їх син [PERSON] та донька [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] . Більше із заявами про прийняття або про відмову від спадщини до контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.02.2025 позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що частка права власності кожного з подружжя у домоволодінні на спільне сумісне майно не визначена та після смерті кожного з подружжя відкрилась спадщина на різне коло спадкоємців і на різні частки. Аналізуючи норми права на які посилалися позивачі у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Статтею 22 Кодексу про шлюб і сім`ю України, що діяв на момент виникнення правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, частки у спільному майні подружжя [PERSON] , у даному випадку домоволодінні з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , були рівними та становили по 1/2 частці кожному. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Таким чином, після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги є: - чоловік [PERSON] (2/3 частки); - донька [PERSON] (1/6 частка); - син [PERSON] (1/6 частка). Після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги є його син [PERSON] . Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності,

Outcome: approved