Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

В травні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання та припинення права власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.1985 року набула у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2010 року визнано дійсним вказаний договір купівлі-продажу від 02.07.1985 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу будівлі з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та визнано право власності на зазначений об`єкт нерухомості. Позивачка звернулася до проектної організації з приводу розробки документації на земельну ділянку, на якій розташований на праві власності об`єкт нерухомості з метою приватизації, але виявилося, що земельна ділянка площею 0,1373 га за адресою: [ADDRESS] оформлена на [PERSON] (колишнього чоловіка позивачки), кадастровий номер: 5122055400:02:001:0237, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Таким чином, земельна ділянка, на якій розташований належний позивачці житловий будинок, належить [PERSON] . Нотаріусом було відмовлено з приводу переоформлення земельної ділянки із посиланням на те, що житловий будинок знаходиться у власності іншої особи, тобто, у позивачки. З огляду на викладене, позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1373 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122055400:02:001:0237, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), припинити за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1373 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122055400:02:001:0237, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В судове засідання позивачка не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду клопотання, в якому вказала, що просить суд розглядати справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивачки. Згідно ч.2 ст.281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК\~України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~- здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України\~- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.1985 року, зареєстрований в Суворівській сільській раді (а.с.10). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2010 року (справа №2-1606/10) визнано дійсним укладений 02.07.1985 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу будівлі з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на будівлю з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної чинності 26.05.2010 року (а.с.11). Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2014 року (справа №500/5456/14-ц) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу за [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Рішення набрало законної чинності 27.10.2014 року (а.с.12). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №382271267 від 10.06.2024 року власником земельної ділянки кадастровий номер 5122055400:02:001:0237 площею 0,1373 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] (1/1 частка) (а.с.14). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~120\~ЗК України\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно з\~ч.1\~ст.377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує\~громадянам та\~юридичним особам\~рівні умови\~захисту прав\~власності на\~землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)\~визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)\~визнання угоди\~недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч.ч.1,2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У пп. г) п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України від 27.04.2007 року і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувала переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), серед іншого, дійшла висновку про те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) дійшла таких висновків. «…Аналізуючи ст. 120 ЗК України та ст. 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. За таких обставин законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником. Однак законодавець цією нормою не обмежує можливості застосування визначених ст. 346 ЦК України способів припинення права власності на таку земельну ділянку та не виключає можливості застосування загальних гарантій непорушності права приватної власності, передбачених статтею 41 Конституції України…». Відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~13,\~78,\~81\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1373 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122055400:02:001:0237, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), припинення за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1373 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122055400:02:001:0237, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що за подання позовної заяви позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн. та зважаючи на задоволення позовних вимог, сплачений судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved