Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з даним позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Квартира належить позивачу на праві власності на підставі Договору від 30.10.1995 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковирзіною С.П., зареєстрованого в реєстрі за номером 1028. Право власності на квартиру було зареєстровано 30.10.1995 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності» та записано в реєстрову книгу за номером 5633. 04.04.2019 право власності на квартину було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 04.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі за номером 177. Позивач стверджує, що квартиру не відчужував, не надавав як заставне майно, та не виступав поручителем за будь-якими правовідносинами. Позивач вважає, що квартира вибула з його власності поза його волею та таємно. З урахуванням зазначеного позивач просив суд витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру загальною площею 78,00 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . 17.05.2019 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17.07.2019 ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів у справі № 757/21785/19-ц шляхом витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича та [PERSON] всіх документів, які стали підставою виникнення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 30.07.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог з огляду на те, що відповідач набув право власності на квартиру на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 04.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі за номером 177. Відповідач вважає, що оскільки позивач не є стороною Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 04.04.2019, а тому відповідач не міг порушити права позивача. 18.10.2019 ухвалою суду було задоволено заяву представника відповідача про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1925455880000. 01.11.2019 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Комунального підприємства «Правочин» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Дев`яткіна Олексія Андрійовича, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів. 20.01.2020 на адресу суду надійшли копії документів від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича на виконання ухвали від 17.07.2019. 18.03.2020 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів, в якому представник відповідача просив долучити до матеріалів справи Висновок експерта за результатами проведеної почеркознавчої експертизи № 03/20 від 05.02.2020, Повідомлення від Київського обласного державного нотаріального архіву № 26/01-17 від 22.01.2020. 27.07.2020 до суду надійшла заява представника відповідача про зміну предмету зустрічного позову, згідно якого [PERSON] звертається до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , державного реєстратора Комунального підприємства «Правочин» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Дев'яткіна Олексія Андрійовича, державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» Коржень Оксани Вікторівни, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів. 27.05.2020 протокольною ухвалою суду було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства «Правочин» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Дев`яткіна Олексія Андрійовича, державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» Коржень Оксани Вікторівни, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів та заяву про зміну предмету позову. 27.05.2020 ухвалами суду було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича оригінал досліджуваного документа, а саме договору дарування квартири від 06.10.2009 року за реєстровим номером № 489, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегель Л.К. та задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічною позовною заявою - адвоката Любивець П.В. про забезпечення доказів. 20.07.2020 на адресу суду надійшов лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича про неможливість виконання ухвали від 27.05.2020 у зв`язку з вилученням документів Київською місцевою прокуратурою № 7 на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/15244/19 від 05.12.2019. 23.07.2020 ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано в уповноваженої особи Київської місцевої прокуратури № 7, яка здійснює досудове розслідування у кримінальному провадження в рамках якого на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/15244/19-к від 05.12.2019, оригінал договору дарування квартири від 06.10.2009 року за реєстровим номером № 489, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегель Л.К. 03.09.2020 на виконання ухвали від 23.07.2020 на адресу суду від Київської місцевої прокуратури № 7 надійшов оригінал договору дарування квартири від 06.10.2009 року за реєстровим номером № 489, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегель Л.К. 10.11.2020 ухвалою суду було залучено [PERSON] до участі у справі як третю особу без самостійних вимог 10.11.2020 ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача про звернення із судовим дорученням до компетентного суду Російської федерації. Доручено компетентному суду російської Федерації згідно з територіальною підсудністю - а саме: «Хамовнический районный суд города Москвы, 110121, г. Москва, 7-ой Ростовский переулок, д.21» - відібрати вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису та почерку позивача [PERSON] . Провадження у справі зупинено до надходження результатів від іноземного суду на виконання судового доручення. 10.02.2022 на адресу суду надійшов лист Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виконання доручення суду згідно ухвали від 10.11.2020. 15.02.2022 ухвалою суду було відновлено провадження у справі № 757/21785/19-ц, призначено підготовче засідання у справі. 28.09.2023 ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі та призначено у справі № 757/21785/19-ц судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. Проведення судової почеркознавчої експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. 04.02.2025 до суду надійшли матеріали справи від КНДІСЕ разом з висновком. 07.02.2025 ухвалою суду було поновлено провадження у справі № 757/21785/19-ц. 29.04.2025 представником [PERSON] були подані додаткові пояснення. 07.05.2025 ухвалою суду було залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Комунального підприємства «Правочин» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Дев`яткіна Олексія Андрійовича, державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» Коржень Оксани Вікторівни, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів. Ухвалою суду від 07.05.2025 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Треті особи в судове засідання не зв`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлены належним чином, шляхом направлення судових повісток В матеріалах справи міститься заява приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди О.В. про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, прийшов до наступних висновків. Так, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Квартира належить позивачу на праві власності на підставі Договору від 30.10.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковирзіною С.П., зареєстрованого в реєстрі за номером 1028. Право власності на квартиру було зареєстровано 30.10.1995 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності» та записано в реєстрову книгу за номером 5633. Спірна квартира [ADDRESS] вибула з власності [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 16.10.2009 року, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К., зареєстрованого в реєстрі за номером 489. Разом з цим, [PERSON] стверджує, що не підписував Договір дарування квартири від 06.10.2009 та не відчужував квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . В подальшому між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 29.02.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за номером 85. Предметом Договору іпотеки від 29.02.2019 була квартира [ADDRESS] , яка була передана в іпотеку [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язання з повернення позики у розмірі 150 000 грн, що еквівалентно сумі у доларах САШ в розмірі 5 500 доларів США. В подальшому між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 04.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за номером 177. Згідно Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 04.04.2019 [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відтак, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 04.04.2019 став підставою для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . Право власності на квартиру на користь [PERSON] зареєстровано приватним нотаріусом Бригідою Володимиром Олександровичем 04.04.2019, номер запису про право власності 31026622. При цьому, згідно Висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 10601/24-32 від 06.01.2025, виготовленого судовим експертом КНДІСЕ Мар`яном Голіяном, було встановлено, що підпис від імені [PERSON] та рукописний запит « [PERSON] », що містяться в графі «Дарувальник:» на зворотній стороні аркуша договору дарування квартири від 06.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К. за реєстром номером № 489, виконані ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. Також в матеріалах справи наявний Висновок експерта за результатами проведеної судової експертизи № 03/20 від 05.02.2020, виготовленого судоми експертом ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» Герасименко О.В. на замовлення представника позивача, згідного якого підпис від імені дарувальника та запис « [PERSON] » на документі договір дарування квартири від 16.10.2009 року за реєстровим номером № 489, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегель Л.К., виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідування його підпису. Окрім цього, в матеріалах справи наявний протокол допиту [PERSON] від 17.08.2020 року у кримінальному провадженні № 12020100060002448, в якому [PERSON] повідомляє, що не укладала та не підписувала договір дарування квартири від 06.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К. за реєстром номером № 489. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступних висноків. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права та у відповідності до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Згідно зі ст. 2 Закону про державну реєстрацію, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі ч. 4 ст. 18 Закону про держану реєстрацію, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Виходячи з припису ст. 22 Закону про державну реєстрацію документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону про державну реєстрацію, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката. Положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України також передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. В силу ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України). Згідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору від 30.10.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковирзіною С.П., зареєстрованого в реєстрі за номером 1028. Таким чином право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджено належним чином. При цьому встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула з власності на [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 16.10.2009 року, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К., зареєстрованого в реєстрі за номером 489. Однак, за результатом проведеної судової почеркознавчої експертизи судовим експертом КНДІСЕ Мар`яном Голіяном було встановлено, що підпис від імені [PERSON] та рукописний запит « [PERSON] », що містяться в графі «Дарувальник:» на зворотній стороні аркуша договору дарування квартири від 06.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К. за реєстром номером № 489, виконані ймовірно не [PERSON] , а іншою особою (Висновок № 10601/24-32 від 06.01.2025). Аналогічний висновок зроблено судовим експертом ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» Герасименко О.В (Висновок № 03/20 від 05.02.2020). Окрім цього, сама [PERSON] заперечує свою причетність до укладення договору дарування Договору дарування квартири від 16.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К., зареєстрованого в реєстрі за номером 489. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно до частини 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частини 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц виснувала, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов'язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до частини 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно до частини 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц виснувала, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Дослідивши наявні у справі письмові докази у сукупності, суд доходить висновку, що Договір дарування квартири від 16.10.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К., зареєстрований в реєстрі за номером 489, є неукладеним, оскільки не містить підпис [PERSON] . Підпис, що було вчинено від імені [PERSON] на Договорі дарування квартири від 16.10.2009 року, посвідченому приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегель Л.К., зареєстрованого в реєстрі за номером 489, є підробленим, що підтверджує висновок експерта. Відтак, суд приходить висновку, що квартира [ADDRESS] вибула з власності [PERSON] не з його волі у спосіб, що суперечить чинному законодавству України, на підставі підроблених документів, а іншого стороною відповідача не було довдено та не спростовано. Таким чином, права [PERSON] , як власника квартири [ADDRESS] , були порушені та підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662). За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі №522/14900 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 687/425/20 (провадження № 61-9430св21). Відтак, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо витребування квартири [ADDRESS] є правомірними та підлягають задоволенню, оскільки дана вимога прямо пов`язана з відновленням прав [PERSON] щодо належного володіння, користування та розпорядженням своїм майном, оскільки відчуження майна відбулось не з волі [PERSON] . Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позивачем було обрано вірно спосіб захисту та доведено правомірність своїх вимог, оскільки останній є власником спірної нерухомості, яку було відчужено поза його волею, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи. Враховуючи зазначене, позовні вимоги є доведеними, а позовна заява підлягає задоволенню. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 9 606,05 грн. та 11 548,66 витрати на оплату експертизи, яка була призначена судом підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved