Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, посилаючись на те, що позивач надає зазначені послуги відповідачам за адресою: [ADDRESS] , але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2024 року в розмірі 17 371,83 грн. Зазначену суму заборгованості, заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 серпня 2024 року по 31 жовтня 2024 року у розмірі 25,02 грн, а також інфляційні втрати, 3% річних та пеню, всього 20 961,62 грн, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь. Стислий виклад заперечень відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] не визнає позовні вимоги. Зазначила, що позивач просить стягнути заборгованість за період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2024 року. Проте відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності становить три роки. Стягнення заборгованості, що виникла понад 3 роки до моменту звернення до суду (06 лютого 2025 року), є порушенням строків позовної давності. Вважає, що заборгованість, яка виникла до 06 лютого 2022 року, підлягає списанню. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу того, що вона фактично проживала у квартирі або нею укладено договір з АТ «Криворізька теплоцентраль». Згідно з ч. 6 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» лише особа, яка отримує послуги на підставі договору, є індивідуальним споживачем. Вважає, що факт реєстрації не є достатнім доказом отримання послуг, що підтверджується відсутністю укладеного договору та проживанням за межами України. У клопотанні про розгляд справи без участі відповідачів звертає увагу, що вся заборгованість, яка була предметом розгляду, повністю погашена. Просить застосувати строк позовної давності, а також обмежити розгляд справи сумою заборгованості лише за останні три роки, якщо частина вимог виходить за межі цього строку. Якщо в рамках позову ставиться питання про стягнення інфляційних втрат, пені або інших додаткових нарахувань, просить звільнити або зменшити їхній розмір, оскільки відповідач [PERSON] перебувала у скрутному матеріальному становищі: отримувала мінімальну заробітну плату; з початком воєнного стану її доходи значно зменшилися; тривалий час здійснювала догляд за тяжкохворою матір`ю, яка була повністю лежачою, що потребувало значних фінансових витрат на ліки та доглядальницю. Вважає, що це об`єктивно унеможливило вчасну оплату послуг, проте на сьогодні борг повністю сплачено. Просить визнати, що заборгованість за послуги відсутня та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. У разі вирішення питання щодо пені, інфляції або відсотків звільнити або зменшити їхній розмір, враховуючи матеріальне становище відповідача [PERSON] , соціальні обставини та факт добровільного погашення заборгованості. Процесуальні дії у справі. 06 лютого 2025 року позовна заява надійшла до суду. 14 травня 2025 року після скасування заочного рішення призначено справу до розгляду за\~правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Представник позивача надала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не погоджується з запереченнями відповідача [PERSON] проти вимог позивача, викладеними у заяві про перегляд заочного рішення. Відповідачка [PERSON] надала клопотання про розгляд справи без її участі та участі відповідачки [PERSON] у зв`язку із перебуванням за межами країни. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» надає послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії населенню (споживачам). Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 08 серпня 1994 року, відповідачка [PERSON] з 28 травня 2021 року та відповідно з цього часу є споживачами послуг з постачання теплової енергії, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль». Позивачем відповідно до тарифів на теплову енергію, постачалася теплова енергія до житла за адресою: [ADDRESS] , однак зобов`язання споживачами по оплаті за надані послуги здійснюються не належним чином. Згідно із наданим до суду розрахунком заборгованості сума боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] за період з 01 лютого 2021 року по 27 травня 2021 року становить 3 690,16 грн, а також за період з 28 травня 2021 року по 31 жовтня 2024 року 13 681,67 грн. Заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 серпня 2024 року по 31 жовтня 2024 року становить 25,02 грн. Правильність нарахування підтверджується відповідними розрахунками. Позивачем нарахована пеня за період з листопада 2021 року по січень 2023 року у розмірі 519,81 грн, інфляційні втрати за період з лютого 2021 року по січень 2023 року у розмірі 2 387,73 грн та 3% річних за період з лютого 2021 року по січень 2023 року у розмірі 657,23 грн. Відповідачем [PERSON] 01 квітня 2025 року сплачено на рахунок позивача за послугу з постачання теплової енергії, яка виникла за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 17 885,95 грн. Зміст спірних правовідносин. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають з належного виконання споживачем зобов`язань зі сплати наданих послуг. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини 1 статті\~901, частини 1 статті\~903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 цього Закону, до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Пунктами 1, 5 частини другої статті 7 зазначеного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Нормою ч.5 ст.13 зазначеного Закону передбачено, що плата виконавцю комунальної послуги складається з плати за послугу та плати за абонентське обслуговування. Частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.64\~ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Пунктом 42 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Частиною першою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Нормами частини\~3-5\~статті 267\~ЦК України\~передбачено,\~що позовна\~давність застосовується\~судом лише\~за заявою\~сторони у\~спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив\~позовної давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11 березня 2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово його продовжував. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що відповідачі не виконують передбачені законом обов`язки з утримання житла, оплату за надані житлово-комунальні послуги вчасно не здійснюють, своїми неправомірними діями завдають позивачеві збитків, тому право позивача є порушеним. З огляду на те, що відповідачкою [PERSON] заявлено про застосування позовної давності, судом перевірено строки звернення до суду. Викладеними вище нормами передбачено продовження позовної давності щодо вимог, за якими перебіг позовної давності не закінчився під час дії карантину. Встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час. Як видно з матеріалів справи, позовна заява подана до суду 06 лютого 2025 року, позивачем пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 лютого 2021 року, перебіг позовної давності не закінчився під час дії карантину, станом на 01 лютого 2024 року дія воєнного стану в Україні не закінчена, а тому позивачем не пропущено строки звернення до суду. Отже, відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Позивачем доведено факт утворення заборгованості з оплати послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] за період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2024 року в розмірі 17 371,83 грн, а також заборгованості за абонентське обслуговування за період з 01 серпня 2024 року по 31 жовтня 2024 року у розмірі 25,02 грн. Однак, відповідачкою [PERSON] надано квитанцію від 01 квітня 2025 року про сплату відповідачем [PERSON] заборгованості за послугу з постачання теплової енергії, яка виникла за адресою: [ADDRESS] у розмірі 17 885,95 грн. Оскільки заборгованість за постачання теплової енергії у розмірі 17 371,83 грн, який просить стягнути позивач, відповідачем [PERSON] сплачено у повному обсязі, у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. При цьому суд зазначає, що відсутні підстави для закриття провадження у справі за клопотанням відповідачки [PERSON] , оскільки позивачем заявлено також вимоги про застосування наслідків неналежного виконання зобов`язання стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних. Крім того, позивачем заявлено до стягнення заборгованість з плати за абонентське обслуговування за період з 01 серпня 2024 року по 31 жовтня 2024 року у розмірі 25,02 грн. Враховуючи, що призначенням платежу у долученій квитанції про сплату заборгованості значиться послуга з постачання теплової енергій, вимоги про стягнення плати за абонентське обслуговування підлягають задоволенню солідарному стягненню з відповідачів. Посилання відповідачки [PERSON] на фактичне непроживання за адресою виникнення боргу та недоведеність позивачем факту укладення з нею договору суд не бере до уваги з огляду на таке. Праву споживача на своєчасно одержання належної якості житлово-комунальних послуг прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15. [PERSON] не доведено, що квартира за адресою виникнення боргу належить іншим особам, тому вона як дієздатна особа, що зареєстрована за цією адресою зобов`язання брати участь у витратах з оплати житлово-комунальних послуг. Тому фактичне непроживання [PERSON] за адресою реєстрації та відсутність укладеного між нею та позивачем договору про надання послуг не позбавляє її обов`язку здійснювати оплату наданих позивачем комунальних послуг за місцем реєстрації, як це передбачено вищезазначеними нормами законодавства, та нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч.\~2 ст. 625 ЦК України, суд дійшов таких висновків. Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідачок на свою користь інфляційних втрат за період з лютого 2021 року по січень 2023 року у розмірі 2 387,73 грн та 3% річних за період з лютого 2021 року по січень 2023 року у розмірі 657,23 грн, надав розрахунок. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК України\~нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Однак, як встановлено судом, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28 травня 2021 року. Позивачем не надано доказів належності квартири [ADDRESS] [PERSON] та не підтверджено, що вона була споживачем послуг\~позивача щодо\~постачання теплової\~енергії за\~адресою,\~де виник\~борг,\~у період\~з 01\~лютого 2021\~року по\~27\~травня 2021\~року,\~а тому\~позовні вимоги\~до [PERSON] \~про стягнення\~ інфляційних\~втрат та\~3%\~річних за\~цей період задоволенню не підлягають. За змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №922/175/18 зазначено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України. Таким чином, особи які не в змозі сплатити за житлово-комунальні послуги, повинні за прострочення платежів за комунальні послуги України сплачувати не тільки пеню передбачену Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а й три відсотки річних та індекс інфляції, передбачені\~Цивільним кодексом України, за весь час прострочення. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні\~введено заборону на нарахування та стягнення\~неустойки (штрафів, пені),\~інфляційних нарахувань, процентів річних,\~нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 06 березня 2022 року і застосовується з\~24 лютого 2022 року. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 29\~грудня 2023\~року №\~1405\~«Про внесення\~змін до\~деяких постанов\~Кабінету Міністрів\~України щодо\~оплати житлово-комунальних\~послуг» внесено\~зміни до\~вищезазначеної постанови,\~згідно з\~якими мораторій\~на нарахування\~та стягнення\~неустойки (штрафів,\~пені),\~інфляційних нарахувань,\~процентів річних,\~нарахованих на\~заборгованість з\~комунальних послуг, передбачений лише в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих територіях. Оскільки місто Кривий Ріг Дніпропетровської області не є такою територією, інфляційні нарахування та нарахування 3% річних у разі несвоєчасного та/або неповного внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги можуть здійснюватися виконавцями комунальних послуг з 30 грудня 2023 року. Позивачем зазначені норми не взято до уваги та здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період, у який діяв мораторій на таке нарахування. При цьому суд зазначає, що зазначення позивачем у розрахунках інфляційних втрат та 3% річних періодами, за які здійснюється нарахування, таких періодів, в яких не діяв мораторій, не змінює факту того, що місяці виникнення заборгованості підпадають під дію мораторію. Таким чином нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] за період з лютого 2021 року по березень 2021 року включно (згідно з періодами виникнення заборгованості, зазначеними у розрахунках) в розмірі 719,40 грн (інфляційні втрати) та 212,56 грн (3% річних), солідарному стягненню з відповідачів згідно з періодами виникнення заборгованості, зазначеними у розрахунках, за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 включно в розмірі: інфляційні втрати 893,07 грн; 3% річних 238,65 грн. Щодо вимог про стягнення пені суд дійшов таких висновків. Позивачем пред`явлені також позовні вимоги про стягнення пені у зв`язку з несплатою заборгованості за надані комунальні послуги, нараховані за період з листопада 2021 року по січень 2023 року включно. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги (підпункт 4 пункту 3 розділу II Прикінцеві положення Закону). Встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. При цьому позивачем також зазначено періодами нарахувань періоди, в яких не діяли мораторії. Тому такі періоди суд не бере до уваги, а керується місяцями виникнення заборгованості. Таким чином, враховуючи зазначені вище заборони щодо нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, які діяли у періоди з 12 березня 2020 року до 30 липня 2023 року (на період дії карантину, пов`язаного із поширенням коронавірусної хвороби) та з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року включно (у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні), підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача пені, нарахованої за несвоєчасне здійснення платежів за надані послуги постачання теплової енергії у період з листопада 2021 року по січень 2023 року включно відсутні. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial