Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

06 червня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила в редакції від 20 червня 2024 року (т. 1, а.с. 202), та у якому просить суд стягнути на її користь з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету в якості відшкодування завданої їй незаконними діями органу досудового розслідування УСБУ в Дніпропетровській області, Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону України, Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська, Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу моральну шкоду шляхом списання з єдиного казначейського рахунку ДКСУ у розмірі 1\~000\~000 грн, а також у якості відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі у розмірі 40\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14 березня 2018 року СВ УСБУ у Дніпропетровській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018040630000041 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. З 20 березня 2018 року щодо позивача проводилися слідчі (розшукові) дії НС(Р)Д, обшуки, освідування, затримання. 23 березня 2018 року у вказаному кримінальному провадженні позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 368 КК України. Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 02.07.2021 позивача було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади строком на 3 роки. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Дзержинського районного суду м. Кривого рогу від 02.07.2021 стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 368 КК України був скасований в повному обсязі, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати. Постановою Верховного Суду від 08.02.2024 ухвала апеляційної інстанції залишена без змін. [PERSON] вважає, що внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності упродовж більше 70 місяців, починаючи з 20 березня 2018 року і до постановлення ухвали Верховним Судом в лютому 2024 року, вона зазнала моральної шкоди через незаконне обмеження її конституційних прав, які полягають у застосовуванні щодо неї запобіжного заходу у виді домашнього арешту, відсторонення від займаної посади державного виконавця Саксаганського районного ВДВС м. Кривого Рогу, неможливість розпоряджатися власним майном, що також вплинуло на її особисте життя, репутацію та моральний стан. Ухвалою судді Чайкіна І.Б. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 17 червня 2024 року від представника Міністерства юстиції України Стельмаха І.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив про залучення поозивачем неналежного відповідача у справі. 20 червня 2024 року позивачем подано позовну заяву (уточнену), у якій [PERSON] уточнила коло учасників відповідно правових позицій Верховного Суду, зазначивши відповідачем Державу Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону України, УСБУ в Дніпропетровській області, Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, залучивши третьою особою ДКСУ (т. 1, а.с. 202-210). 20 червня 2024 року від представника третьої особи ДКСУ надішли пояснення, де зазначено про незгоду з позовними вимогами у повному обсязі, посилаючись на низку нормативно-правових актів що регламентують спірні правовідносини та правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у справ з аналогічним предметом спору. Також, не погодилася із розміром витрат на правничу допомогу, та обраним позивачем способом виконання рішення у разі задоволення позову. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 20 червня 2024 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про відвід головуючого у справі судді Чайкіна І.Б., справу передано для визнання судді у порядку ст. 33 ЦПК України. 26 червня 2024 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа передана в провадження судді Колочко О.В. Ухвалою судді Колочко О.В. від 27 червня 2024 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання по справі. 12 липня 2024 року від представника відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Бескровного М.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він вважав позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що позивачем безпідставно визначено період перебування під слідством та судом упродовж 70 місяців та 20 днів у період з 20.03.2018 по 08.02.2024, так як це не відповідає обставинам справи. Натомість, вказав, що періодом перебування особи під слідством є час з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, який є однією з форм закінчення досудового розслідування. Перебування особи під судом починається з віддання обвинуваченого до суду та триває до закінчення розгляду справи судом. Отже перебування [PERSON] під слідством та судом тривало з 22.03.2018 по 22.03.2022, загалом 48 місяців. Період з 22.03.2022 по 08.02.2024 (час перегляду в суді касаційної інстанції) кримінальне переслідування позивача не здійснювалося, будь-яких незаконних процесуальних дій, що обмежують права людини, щодо позивача не вчинялося. Також, на думку представника відповідача, є необґрунтованим розмір моральної шкоди, обчислений з урахуванням мінімального розміру заробітної плати і який повинен вираховуватися, виходячи із розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн, а отже розмір відшкодування моральної шкоди складає 76\~800 грн із розрахунку 48 місяців помножені на 1600 грн. вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання їй моральної шкоди у розмірі більшому, ніж передбачено законодавством до відшкодування, тому вважає, що відсутні причини для збільшення розміру компенсації моральної шкоди та визначення її в розмірі 1\~000\~000 грн, оскільки це може призвести до неправомірного збагачення. Також, представник відповідача вважав, що за відсутності документального підтвердження витрат на юридичну допомогу останні не підлягають відшкодуванню. Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем подано позов не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, а саме СП СО ПР будь-яких процесуальних дій у кримінальному провадженні відносно [PERSON] не вчиняла, тоді як військова прокуратура Криворізького гарнізону Південного регіону України (наразі Криворізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони) підпадає під територіальну юрисдикцію Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону. 18 липня 2024 року від представника відповідача УСБУ у Дніпропетровській області Бойка Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якій він не погодився з доводами викладеними у позовній заяві, вважав їх безпідставними і необґрунтованими, посилаючись на те, що позивачем невірно враховано період перебування під слідством та судом, натомість такий період становить з 20.03.2018 з моменту повідомлення її про підозру по 22.03.2022 до постановлення ухвали апеляційною інстанцією, тобто загалом 48 місяців. Також, зазначив, що при визначенні розміру моральної шкоди повинен застосовуватися розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлений на 1 січня календарного року 3028 грн. отже, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди складає 145\~344 грн (48 місяців помножене на 3028 грн). Позивач визначила розмір відшкодування шкоди у розмірі значно більшому ніж гарантований державою без належного обґрунтування, а тому відсутні причини для збільшення розміру компенсації моральної шкоди та визначення її в розмірі 1\~000\~000 грн, оскільки це може призвести до неправомірного збагачення. Позивачем не надано детальний опис робіт (наданих) послуг, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги з урахуванням вимог розумності, справедливості та пропорційності. Просив відмовити у позові. Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року за клопотанням представника позивача витребувані докази. 29 листопада 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 20 грудня 2024 року. 20 грудня 2024 року судовий розгляд відкладений на 24 січня 2025 року через відсутність представника співвідповідача. 24 січня 2025 року в судовому засіданні заслухані вступні слова учасників справи, досліджені матеріали цивільної справи, оголошено перерву до 28 лютого 2025 року за клопотанням представника позивача. 28 лютого 2025 року судовий розгляд відкладений на 04 квітня 2025 року через неможливість представника третьої особи брати участь у судовому засіданні з поважних причин. 04 квітня 2025 року в судовому засіданні досліджені матеріали кримінального провадження, оголошено перерву до 16 травня 2025 року за клопотанням представника позивача про надання часу для долучення доказів. 16 травня 2025 року судовий розгляд відкладений на 13 червня 2025 року за клопотанням представника позивача у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому процесі. 13 червня 2025 року в судовому засіданні досліджені письмові докази, проведені судові дебати, оголошено про перехід суду до стадії ухвалення рішення,оголошення якого призначено на 20 червня 2025 року. 20 червня 2025 року оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. Представник позивача [PERSON] адвокат Амельчишин О.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону України Бескровний М.О. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючи на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача УСБУ України в Дніпропетровській області Бойко Д.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Державної казначейської служби України Тараненко М.С. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у поясненнях третьої особи. Представник відповідача Металургійного районного суду міста Кривого Рогу, будучи повідомленим про час, дату та місце проведення судового засідання, повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення або розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів \~(постановляє заочне рішення). Згідно із ч. 2 ст. 280 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи участь у судового розгляду інших співвідповідачів, суд розглядає справу за відсутності представника співвідповідача Металургійного районного суду міста Кривого Рогу відповідно до ч. 2 ст. 280 ЦПК України без здійснення заочного розгляду справи. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , відповідно до наказу ГТУЮ у Дніпропетровській області від 19.06.2017 № 1856-к була призначена на посаду старшого державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області (т. 1, а.с. 21). 23 березня 2018 року у кримінальному провадженні № 42018040630000041 від 14.03.2018 повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1, а.с. 72-75). В цей же день [PERSON] було затримано на підставі ст. 208 КПК України (т. 1, а.с. 78-80). Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2018 року обрано [PERSON] запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 19 травня 2018 року, який був продовжений ухвалою слідчого судді від 22 травня 2018 року до 23 травня 2018 року (т. 1, а.с. 38-39, 54-55). Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2018 року змінено запобіжний захід з цілодобового на нічний домашній арешт строком до 23 червня 2018 року (т. 1, а.с. 37-38). На підставі ухвал слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2018 року та 22 травня 2018 року [PERSON] було відсторонено від займаної посади до 23 червня 2018 року (т. 1, а.с. 37, 48). 20 червня 2018 року [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри від 23 березня 2018 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 1 ст. 368 КК України (т. 2, а.с. 201-210). Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади строком на 3 роки (т. 1, а.с. 39-47). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року вирок Дзержинського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2021 року стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 368 КК України скасовано, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018040630000041 від 14.03.2018 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання (т.2, а.с. 177-186). Верховний Суд своєю постановою від 08 лютого 2024 року залишив без зміни ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року щодо [PERSON] (т. 2, а.с. 191-196). Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або\~юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)\~у\~приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з\~урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від\~вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що\~здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до\~порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до\~погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що\~здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про\~відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до\~частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у\~розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з\~мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті\~13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи\~неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що\~«моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з\~такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та\~зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Сторона позивача, визначаючи строк перебування [PERSON] під слідством і судом, вважає, що його початком є 20 березня 2018 (проведення НС(Р)Д), а останнім днем є 08 лютого 2024 року (ухвалення Верховним Судом постанови про залишення без змін ухвали Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Отже, враховуючи наведене суд вважає правильним період перебування [PERSON] під слідством і судом з 23 березня 2018 року (день повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 22 березня 2022 року (день постановлення ухвали апеляційною інстанцією про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України), тобто 48 місяців. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження\~ № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, встановлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату на рівні 8 000,00 грн. Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8 000,00 грн. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24). З наведених підстав суд відхиляє доводи представників відповідачів щодо необхідності застосування при обрахуванні розміру моральної шкоди розрахункової величини у розмірі 1600 грн та прожиткового мінімуму у розмірі 3028 грн. Таким чином, оскільки період перебування [PERSON] під слідством і судом складає 48 місців (з 23 березня 2018 року до 22 березня 2022 року), розмір морального відшкодування не може бути меншим за 384 000 грн (8 000,00 грн х 48 місяців). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, розмір завданої [PERSON] моральної шкоди суд визначає в сумі 400 000 грн, оскільки такий розмір не менший від мінімального і \~не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до її збагачення. Доводи представників відповідачів на необхідність доведення позивачем у такій категорії справ причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, є безпідставними, оскільки внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивач має право на відшкодування шкоди в силу прямої вказівки закону. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Суд звертає увагу, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268). Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №\~922/445/19\~зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Указана судова практика є незмінною. Судом встановлено, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження [PERSON] користувалася послугами адвоката Амельчишина О.В. на підставі Договору надання правової допомоги від 27 березня 2018 року та Додаткового Договору від 12 липня 2021 року до Договору про надання правової допомоги від 27.03.2018 і відповідно оплатила послуги захисника у розмірі 40\~000 гривень, що підтверджується копіями договору, квитанцією від 28.05.2024 (т. 1, а.с. 15, т. 2, а.с. 152, 169). Згідно з умовами Договору та Додаткового договору сторони домовилися про перелік та вартість наданих адвокатом послуг, серед яких участь захисника на досудовому слідстві, в судовому розгляді справи в суді першої інстанції, в апеляційному та касаційному провадженнях, зокрема за складання касаційної скарги або заперечень на таку скаргу. Враховуючи вказане вище, беручи до уваги значний період кримінального переслідування позивача та тривалий період надання юридичних послуг, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для компенсації позивачу зазначених витрат у заявленому нею розмірі 40\~000 грн. Відповідно до частини другої статті\~2, частини першої статті\~170 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно із частиною другою\~статті 48 ЦПК України\~позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення частини другої\~статті 48 ЦПК України\~дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Із урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Аналіз вищевикладеного свідчить, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є саме держава як учасник цивільних відносин, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). У даній справі позивач [PERSON] зазначила співвідповідачем Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону, про що заперечив представник останньої, посилаючись на відповідні реорганізації в органах прокуратури і зазначаючи, що на сьогоднішній день військова прокуратура Криворізького гарнізону Південного регіону України (наразі Криворізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони) підпадає під територіальну юрисдикцію Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону. Необхідно зазначити, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, тому не має підстав для висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача, а встановлення правонаступності і обсягу повноважень органу, який здійснював досудове розслідування і нагляд за ним у кримінальному провадженні стосовно [PERSON] понад 7 років тому не є предметом розгляду і тією обставиною, яка підлягає доказуванню в межах вирішення цієї цивільної справи. Підсумовуючи викладене, враховуючи встановлені судом обставини та наведені норми закону та правові висновки Верховного Суду, суд вважає за необхідне стягнути з держави Україна на користь [PERSON] 400\~000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та 40\~000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене, оскільки представник позивача заявив про надання таких доказів після ухвалення рішення по суті, тому питання про судові витрати, слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши позивачу строк для подання доказів щодо розміру судових витрат. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати удового збору при подачі позову, витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial