Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

У січні 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2019 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів із [PERSON] було задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.06.2019 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~15.05.2024\~року у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~до [PERSON] \~про зменшення\~розміру аліментів\~було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.11.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2024 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів вирішено задовольнити, зменшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] за заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2019 року на користь [PERSON] у розмірі 1/4 - до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця. Позивач зазначає, що відповідач жодним чином не бере участі у вихованні дитини. За період з моменту відкриття виконавчого провадження та до червня 2022 року відповідач кошти на утримання сина не сплачував, вихованням дитини не цікавився, матеріально не забезпечував, не приймав участі у духовному розвитку дитини. Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 60920354 у розмірі 35\~826,93 грн. та притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо позивача. На даний час малолітній дитині виповнилося 7 років і вона перебуває на повному утриманні позивача. Дитина регулярно відвідує різні дитячі секції, зокрема шахи, плавання, рукопашний бій, відвідує логопеда та ходить до школи, що потребує значних витрат. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не відповідає цінам на продукти, дитячий одяг, взуття, ліки та комунальні послуги, оскільки ціни значно зросли у порівнянні з 2019 роком. Відповідач призваний на військову службу за мобілізацією, у зв`язку з чим, на думку позивача, у нього покращилося матеріальне становище та він може сплачувати аліменти у більшому розмірі. Також зазначила, що наявність у відповідача на утриманні дитини від попереднього шлюбу не є підставою зменшення розміру аліментів. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить збільшити розмір аліментів, які стягуються із відповідача [PERSON] на користь позивача на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача до 1/4 частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання. 03.04.2025 року до суду від третьої особи Другого Правобережного ВДВС надійшли письмові пояснення у яких представник просить суд розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог чинного законодавства. Також зазначив, що на виконанні у відділі перебувають два виконавчі провадження відносно відповідача [PERSON] : № 46917514 з примусового виконання виконавчого листа № 185/7898/14, виданого 22.10.2014 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення із відповідача на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини доходу та № 60920354 з примусового виконання виконавчого листа № 205/5356/19, виданого 03.12.2019 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення із відповідача на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.06.2019 року та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2025 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по справі було відмовлено. 19.05.2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, розгляд справи проводити за його відсутності. В обґрунтування заперечень зазначив, що постановою Дніпровського апеляційного суду 28.11.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2024 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів вирішено задовольнити, зменшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] , за заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2019 року на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на утримання сина [PERSON] до повноліття, до 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Підстави, на які посилався Дніпровський апеляційний суд в обґрунтування вказаного рішення у відповідача не змінились. 03.06.2025 року до суду від позивача [PERSON] надійшли заперечення на відзив у яких вона позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, відмовити відповідачу у прийнятті відзиву на позовну заяву, розгляд справи проводити за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. В обґрунтування заперечень на відзив зазначила, що відповідачем було пропущено строк на подання відзиву на позовну заяву, клопотання про поновлення такого строку відповідачем не заявлено. Звернула увагу суду, що починаючи 2019 року по червень 2022 року відповідачем жодного разу не було сплачено суми аліментів на утримання малолітньої дитини, а лише з червня 2022 року по грудень 2023 року (окрім травня 2023 року) відповідачем сплачувалися аліменти на картковий рахунок позивача у розмірі, який є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Фактично, за весь період стягнення судом аліментів, відповідачем було сплачено 26 000 грн. При цьому, відповідач працював весь час у ТОВ «АРІАЛ АЛЬЯНС» з 02.10.2020 року, не повідомляючи Другий Правобережний ВДВС про влаштування на постійне місце роботи. Позовної заяви про стягнення додаткових витрат на утримання дитини позивачем до суду подано не було. Позивач [PERSON] у запереченнях на відзив позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проводити розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи за його відсутності. У заяві від 19.06.2025 року відповідач зазначив, що не може бути присутнім на засіданні у зв`язку із перебуванням у складі Збройних Сил України, просив відкласти розгляд справи, оскільки ним подано заяву до Управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району ДМР про контроль за цільовим витрачанням аліментів на дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 року № 752/8103/13-ц (61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 17.09.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2019 року було розірвано (а.с. 13, 15-17). Батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 14). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2019 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів із [PERSON] було задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.06.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, в іншій частині у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 19-21). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2024 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів було відмовлено (а.с. 22-28). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.11.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2024 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів вирішено задовольнити, зменшено розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] за заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2019 року на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на утримання сина [PERSON] до повноліття дитини, до 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с. 29-36). Сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 609220354, станом на 01.01.2025 року складає 35 826,93 грн. (а.с. 37-39). Як вбачається з довідки про доходи відповідача [PERSON] № 00066 від 26.04.2024 року, яка була видана ТОВ «Аріал Альянс», загальна сума доходу за період з жовтня 2020 року по лютий 2024 року складає 283\~914,36 грн. (а.с. 40-41). Згідно звіту про здійснення відрахувань із заробітної плати від 08.07.2024 року ТОВ «Аріал Альянс», з квітня 2024 року по червень 2024 року із заробітної плати [PERSON] за місяць у розмірі 16\~000 грн. за вказаний період було утримано по 6\~440,00 грн. на сплату аліментів (а.с. 42). Згідно звітів військової частини [NUMBER] про здійснені відрахування та виплати, який було направлено до Другого Правобережного ВДВС, із [PERSON] утримується сума аліментів за виконавчим листом № 205/5356/19, виданого 03.12.2019 року, у розмірі 25% його доходу за листопад 2024 року та грудень 2024 року (а.с. 52, 53). Як вбачається із копії довідки ТОВ «Трансфарм-Дніпро» від 07.01.2025 року, позивач [PERSON] займає посаду маркувальника та її сукупний дохід за період з січня 2024 року по грудень 2024 року складає 82\~654,66 грн. (а.с. 55). Щодо посилань сторони позивача на наявність підстав для відмови у прийнятті відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»). Суд враховує основні засади цивільного судочинства, в тому числі, принципи пропорційності, змагальності, диспозитивності, які гарантують право кожного учасника процесу подати свої докази, відстоювати свою позицію перед судом, а також обов`язок суду сприяти учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Згідно із ч. 2 ст.\~127\~ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Враховуючи, що строк на подання відзиву був встановлений ухвалою суду, суд дійшов висновку, що вказаний строк підлягає продовженню з ініціативи суду. Беручи до уваги вищевикладене, а також важливість подання кожною стороною процесу письмових заяв по суті справи, приймаючи до уваги перебування сторони відповідача у складі Збройних Сил України, а також те, що ухвалою від 01.05.2025 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі було відмовлено, суд вважає за можливе долучити відзив відповідача [PERSON] до матеріалів справи. Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1979 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 798XII (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно із статтею 141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Зокрема, ст. 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є, як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Згідно із ст.\~273\~СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Така ж позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року (справа №759/22898/20) зазначено, що у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги для зменшення розміру аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліментиодержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила збільшити розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] на підставі рішення суду, посилаючись на те, що визначений до сплати попереднім рішенням суду розмір аліментів є недостатній для задоволення потреб дитини, збільшення витрат на утримання дитини у зв`язку із зростанням цін на продукти та одяг, відвідування дитиною різних гуртків, а також на те, що відповідач є військовослужбовцем, отримує значний дохід, а тому може сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Суд враховує, що у справах за позовом стягувача аліментів про збільшення розміру аліментів саме стягувач має надати докази на підтвердження тих обставин, на які посилається у своїх доводах у позові, зокрема, не лише про те, які доходи платник аліментів має на час розгляду питання про збільшення аліментів, а й які він мав доходи на час ухвалення рішення про стягнення аліментів для порівняльного аналізу. При цьому, суд має виходити з матеріального становища обох сторін. У даному випадку тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону, покладається саме на позивача, яка звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, повинна довести обставини, які мають істотне значення та є підставою для збільшення розміру аліментів. Позивачем не доведено, що відповідач отримує дохід, який значно покращив його матеріальне становище з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів та надає йому можливість сплачувати аліменти у новому, більшому розмірі. Доказів того, що змінилось матеріальне становище або сталися зміни в здоров`ї платника або одержувача аліментів, чи наявні інші випадки для збільшення розміру аліментів, передбачені СК України, суду не надано. Довідки військової частини [NUMBER] про розмір грошового забезпечення старшого солдата [PERSON] датовані 08.11.2024 року та 13.11.2024 року, який дохід отримує відповідач станом на теперішній час матеріали справи не містять, клопотання про витребування відповідної інформації стороною позивача не заявлено. Ті обставини, що дитина на теперішній час подорослішала та регулярно відвідує різні гуртки для свого розвитку, не є підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів. Крім того, позивач, посилаючись на те, що встановлений судом розмір аліментів є недостатнім для забезпечення потреб дитини, не вказує та не доводить належними, достовірними та допустимими доказами, який розмір витрат потребує дитина щомісячно. Позивачем не доведено необхідності стягнення саме такого розміру аліментів на утримання дитини, враховуючи, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки пояснення позивача щодо збільшення витрат на дитину, на думку суду, обумовлені додатковими витратами. В свою чергу, аліментні платежі необхідні аби забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Суд звертає увагу, що позивач, посилаючись на понесення додаткових витрат, не позбавлена права звернутись до суду з позовом щодо стягнення таких витрат із відповідача. Законом України\~від 03.07.2018\~року №\~2475-VIII частину першу статті 71\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто, законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Зазначене відображено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, провадження № 61-51сво18. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у задоволенні позовних вимог було відмовлено, тому судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed