Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №17.03.2024-100002312 від 17.03.2024 року у розмірі 14442,38 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.03.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір №17.03.2024-100002312, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 8000 грн строком на 70 днів по 17.03.2024 року. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за кредитом, яка станом на 25.05.2024 року становила 14442,38 грн, з яких: 7769,02 грн заборгованість за тілом кредиту, 5873,36 грн заборгованість за відсотками, 800 грн неустойка. Оскільки у добровільному порядку заборгованість за вищевказаним кредитним договором [PERSON] не погасив, просить позов задовольнити, стягнути з відповідача 14442,38 грн заборгованості за кредитним договором та понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій заяві просить справу слухати у його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, з огляду на те, що відповідач позовні вимоги визнав, підстав для відмови у прийнятті визнання ним позову немає, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 17.03.2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено кредитний договір №17.03.2024-100002312 про надання кредитних коштів у розмірі 8000 грн шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору кредит надано строком на 70 днів - до 25.05.2024 року, на умовах сплати процентів за користування кредитом (у розмірі 1,35% (фіксована ставка) за один день користування кредитом, із сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 1200 гривень та неустойки у розмірі 80 грн за кожен день невиконання чи неналежного виконання зобов`язання. Відповідно до умов укладеного договору відповідачу було перераховано грошові кошти у розмірі 8000 грн (а.с.38). З наданої представником позивача довідки заборгованість [PERSON] за кредитним договором №17.03.2024-100002312 від 17.03.2024 року станом на 25.05.2024 року становила 14442,38 грн, з яких: 7769,02 грн заборгованість за тілом кредиту, 5873,36 грн заборгованість за відсотками, 800 грн неустойка. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Таким чином будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зокрема, ст.1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Також, виходячи з вимог статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зіст.625ЦКУкраїниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Виходячи з вищевказаних норм закону, умов кредитного договору до нього, зважаючи на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Враховуючи наведене, а також те, [PERSON] вимоги позову визнав суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №17.03.2024-100002312 від 17.03.2024 року, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7769,02 грн, заборгованості за процентами в розмірі 5873,36 грн, неустойки в розмірі 800 грн. Крім того, у ст.265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суд зазначає про розподіл судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом відповідно до ст. 141 ЦПК України. З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати щодо сплати судового збору необхідно віднести на рахунок відповідача, у зв`язку з чим з [PERSON] слід стягнути 2422,40 гривень судового збору, сплачених при зверненні до суду з позовною заявою. На підставі наведеного, ст. 526, 527, 530, 549, 1054 ЦК України,

Outcome: approved