Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 7 946 322,22 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач за домовленістю із відповідачем про надання позики, передав відповідачу грошові кошти у розмірі 7 946 322,22 грн у безготівковому порядку. Сторони погодили строк повернення позики до 31 грудня 2023 року. Водночас у визначений термін відповідач не повернув кошти, тому [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 10 жовтня 2024 року [PERSON] подав відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами відсутні зобов`язальні правовідносини. Переказ грошових коштів на банківський рахунок відповідача, ще не означає, що ці кошти отримані у позику. Також відповідач наголосив, що у матеріалах справи відсутній договір позики чи розписка. Сторони не з`явились на підготовчі судові засідання, що були призначені на 24 вересня 2024 року; 06 листопада 2024 року; 28 листопада 2024 року; 11 лютого 2025 року; 05 березня 2025 року; 02 квітня 2025 року; 01 травня 2025 року; 04 червня 2025 року. 05 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» представник позивача звернулася із клопотанням про проведення підготовчого судового засідання без участі представника позивача. 04 червня 2025 року представник відповідача подав до суду заяву, у якій просив проводити засідання без його участі та закрити судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті на 24 червня 2025 року. 24 червня 2025 року сторони звернулись із заявами про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 березня 2022 року [PERSON] перерахував кошти у розмірі 1 010 000,00 грн на рахунок [PERSON] , призначення платежу: «особисті кошти», відповідно до платіжної інструкції № 81 від 22 березня 2022 року. 03 липня 2023 року [PERSON] перерахував кошти у розмірі 6 935 200,00 грн на рахунок [PERSON] , призначення платежу: «оплата по договору купівлі-продажу фінансових інструментів № БВ-326/23 від 03 липня 2023 року», відповідно до платіжної інструкції № 526 від 03 липня 2023 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У матеріалах справи відсутній договір позики та / або розписка, що могло б підтвердити наявність зобов`язання відповідача перед позивачем щодо повернення коштів. Позивач подав до суду на підтвердження своїх позовних вимоги дві платіжні інструкції: - № 81 від 22 березня 2022 року, яка підтверджує, що 22 березня 2022 року [PERSON] перерахував кошти у розмірі 1 010 000,00 грн на рахунок [PERSON] , призначення платежу: «особисті кошти»; - № 526 від 03 липня 2023 року, яка підтверджує, що 03 липня 2023 року [PERSON] перерахував кошти у розмірі 6 935 200,00 грн на рахунок [PERSON] , призначення платежу: «оплата по договору купівлі-продажу фінансових інструментів № БВ-326/23 від 03 липня 2023 року». Сама по собі платіжна інструкція не підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та наявність зобов`язання, а підтверджує тільки факт перерахування коштів між сторонами. Водночас відповідач подав до суду копію Договору купівлі-продажу фінансових інструментів № БВ-326/23 від 03 липня 2023 року, відповідно до якого продавцем фінансових інструментів був [PERSON] , загальна сума договору - 6 935 200,00 грн (пункт 1.3 Договору). Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 6 статті 81 ЦПК України регламентує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволення, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які могли підтвердити наявність зобов`язання (у вигляді позики) відповідача перед позивачем.

Outcome: dismissed