Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

10.02.2025 року [PERSON] (далі - позивач 1), [PERSON] (далі позивач 2), [PERSON] (далі позивач 3), [PERSON] (далі позивач 4) звернулися до суду з позовом до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації. В обґрунтування позову позивачі вказали, що вони проживають однією сім`єю за адресою реєстрації, а саме: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2002 року і по даний час фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Щодо родинних відносин: [PERSON] , є дочкою [PERSON] та дружиною [PERSON] , з яким мають доньку [PERSON] . \~ \~ \~ \~Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Так, 24.02.2022 року російська федерація розпочала широкомасштабний наступ на територію України. По всій території України розпочалися масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли. \~ \~ \~ \~27.02.2022 року перша колона російських військ зайшла на територію селища Макарів, де позивачі постійно проживають за вказаною вище адресою. Селище перебувало під окупацією та постійними обстрілами до 30.03.2022 року. \~ \~ \~ \~Починаючи з 27.02.2022 року їхня сім`я вимушена була майже цілодобово ховатись у підвальному приміщені свого будинку від постійних обстрілів задля збереження свого життя, адже в квартирі перебувати було небезпечно. Проте, 04.03.2022 року їм вдалось виїхати із окупованого Макарова спочатку до м. Рівне, а потім в с. Хотин Рівненської області, де вони отримали статус внутрішньо переміщених осіб. На початку квітня після того як селище Макарів було звільнене від російських агресорів та ситуація більш-менш стабілізувалась, проте не була повністю безпечною, [PERSON] вирішив поїхати до [PERSON] щоб реально оцінити ситуацію, зокрема можливості повернення всієї сім`ї до місця свого постійного проживання. В результаті по приїзду до [PERSON] він з`ясував, що внаслідок бойових дій, що проходили на території громади, в тому числі і в смт Макарів, було пошкоджено їхній багатоквартирний будинок, зокрема повністю зруйнований перший під`їзд, приліт на даху над їхнім під`їздом, а також пошкоджена їхня квартира: вибиті всі вікна, пошкоджені двері, побутова техніка. Крім того, було відсутнє світло, газо- та водопостачання, а відтак в квартирі були відсутні умови для проживання, що не дало їм можливості одразу повернутись до своєї оселі, та вони вимушені були і далі проживати на чужині. За фактом пошкодження майна [PERSON] звернувся із відповідною заявою про злочин до правоохоронних органів України та на даний час Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені внесеному в ЄРДР №42022112200000360 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України (воєнні злочини), що підтверджується Талономповідомленням єдиного обліку №3081 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, факт пошкодження їхньої квартири за адресою: [ADDRESS] зафіксовано також Актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, на території Макарівської селищної територіальної громади від 14.09.2022 року, затверджений Макарівським селищним головою, та яким встановлено, наступне: «орієнтовна дата пошкодження/руйнування березень 2022 року. Причини пошкодження/руйнування внаслідок обстрілів з ракетних систем залпового вогню та стволової артилерії; Пошкоджені вікна та двері. Висновки: об`єкт частково придатний до експлуатації. Подальша експлуатація квартири можлива при умові усунення пошкоджень. На дату огляду пошкодження не усунуті». Відповідно до Рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради №296 від 14.07.2023 року розмір компенсації для відшкодування пошкодженого об`єкту нерухомого майна (згаданої вище квартири) визначено у розмірі 61 036,28 грн. Таким чином внаслідок збройної агресії рф позивачам було завдано матеріальної шкоди внаслідок пошкодження квартири на суму 61 036,28 грн. Квартира в [ADDRESS] належить на праві приватної власності/спільна часткова позивачам [PERSON] (3/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки). Крім того, позивачам була завдана і моральна шкода, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним їм на праві власності житлом та вести повноцінне життя; пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу i погіршенням загального самопочуття, вимушеного переїзду в інші міста задля безпеки для свого здоров`я та життя. Позивачі за захистом своїх прав звернулися до суду з даним позовом, в якому просили: Стягнути з держави російська федерація на користь громадянки України [PERSON] , [INFO] , матеріальну шкоду в розмірі 61036 (шістдесят одна тисяча тридцять шість) грн. 28 коп. та моральну шкоду в розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) євро, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.01.2025 року еквівалентно 1 527 466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. Стягнути з держави російська федерація на користь громадянки України [PERSON] , [INFO] , моральну шкоду в розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) євро, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.01.2025 року еквівалентно 1 527 466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. Стягнути з держави російська федерація на користь громадянина України [PERSON] , [INFO] , моральну шкоду в розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) євро, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.01.2025 року еквівалентно 1 527 466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. Стягнути з держави російська федерація на користь громадянки України [PERSON] , [INFO] , моральну шкоду в розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) євро, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.01.2025 року еквівалентно 1 527 466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 11.02.2025 року позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.03.2025 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 18.03.2025 року підготовче засідання відкладено до 24.04.2025 року. Ухвалою суду від 24.04.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 22.05.2025 року, який в подальшому відкладено на 26.06.2025 року. У судове засідання позивачі не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність, вказавши про підтримання позовних вимог, які просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У встановлений ухвалою строк представник відповідача - російської федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Для належного повідомлення відповідача зроблені оголошення на сайті суду, однак жодних пояснень або обґрунтувань стороною відповідача не надано. Тому суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 15\~ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачі проживають однією сім`єю за адресою реєстрації, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта [PERSON] та [PERSON] , копією Витягу з реєстру територіальної громади щодо [PERSON] (а.с. 12-18, 26). \~ \~ \~ \~ [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2002 року і по даний час фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідок №111 від 14.09.2023 року та №3 від 30.01.2025 року ЖБК «Здвиж» (а.с. 27, 29). \~ \~ \~ \~Щодо родинних відносин між позивачами судом встановлено, що: [PERSON] , є дочкою [PERSON] та дружиною [PERSON] (а.с. 23, 25), з яким мають доньку [PERSON] (а.с. 24). \~ \~ \~ \~Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Так, 24.02.2022 року російська федерація розпочала широкомасштабний наступ на територію України. По всій території України розпочалися масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли. \~ \~ \~ \~27.02.2022 року перша колона російських військ зайшла на територію селища Макарів, де позивачі постійно проживають за вказаною вище адресою. Селище перебувало під окупацією та постійними обстрілами до 30.03.2022 року. \~ \~ \~ \~Починаючи з 27.02.2022 року сім`я позивачів вимушена була майже цілодобово ховатись у підвальному приміщені свого будинку від постійних обстрілів задля збереження свого життя, адже в квартирі перебувати було небезпечно. Проте, 04.03.2022 року позивачам вдалось виїхати із окупованого Макарова спочатку до м. Рівне, а потім в с. Хотин Рівненської області, де вони отримали статус внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується відповідними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 58-61). На початку квітня після того як селище Макарів було звільнене від російських агресорів та ситуація більш-менш стабілізувалась, проте не була повністю безпечною, [PERSON] вирішив поїхати до [PERSON] щоб реально оцінити ситуацію, зокрема можливості повернення всієї сім`ї до місця свого постійного проживання. В результаті по приїзду до [PERSON] він з`ясував, що внаслідок бойових дій, що проходили на території громади, в тому числі і в смт Макарів, було пошкоджено їхній багатоквартирний будинок, зокрема повністю зруйнований перший під`їзд, приліт на даху над під`їздом позивачів, а також пошкоджена їхня квартира: вибиті всі вікна, пошкоджені двері, побутова техніка (а.с. 32-39). Крім того, було відсутнє світло, газо- та водопостачання, а відтак в квартирі були відсутні умови для проживання, що не дало їм можливості одразу повернутись до своєї оселі, та вони вимушені були і далі проживати на чужині. За фактом пошкодження майна [PERSON] звернувся із відповідною заявою про злочин до правоохоронних органів України та на даний час Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені внесеному в ЄРДР №42022112200000360 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України (воєнні злочини), що підтверджується Талономповідомленням єдиного обліку №3081 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 62-64). Крім того, факт пошкодження квартири позивачів за адресою: [ADDRESS] зафіксовано також Актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, на території Макарівської селищної територіальної громади від 14.09.2022 року, затверджений Макарівським селищним головою (а.с. 40-41), та яким встановлено, наступне: «орієнтовна дата пошкодження/руйнування березень 2022 року. Причини пошкодження/руйнування внаслідок обстрілів з ракетних систем залпового вогню та стволової артилерії; Пошкоджені вікна та двері. Висновки: об`єкт частково придатний до експлуатації. Подальша експлуатація квартири можлива при умові усунення пошкоджень. На дату огляду пошкодження не усунуті» (додаток 20). Відповідно до Рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради №296 від 14.07.2023 року розмір компенсації для відшкодування пошкодженого об`єкту нерухомого майна (згаданої вище квартири) визначено у розмірі 61 036,28 грн. (а.с. 42, 43), а також підтверджується Витягом з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України від 28.01.2025 року (а.с. 44-47). Таким чином внаслідок збройної агресії рф позивачам було завдано матеріальної шкоди внаслідок пошкодження квартири на суму 61 036,28 грн. Квартира в [ADDRESS] належить на праві приватної власності/спільна часткова позивачам [PERSON] (3/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки), що підтверджується копіями: Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22676946 від 06.06.2014 року; Витягу з Державного реєстру речових прав №332780582 від 18.05.2023 року; Витягу з Державного реєстру речових прав №332780631 від 18.05.2023 року (а.с. 48, 49). Враховуючи встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди у повному обсязі. Крім того, позивачам була завдана і моральна шкода, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним їм на праві власності житлом та вести повноцінне життя; пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу i погіршенням загального самопочуття, вимушеного переїзду в інші міста задля безпеки для свого здоров`я та життя. Так, позивач [PERSON] , яка є пенсіонеркою (а.с. 11), особою похилого віку, незадовго до повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року російських військ на територію України, а саме в листопаді місяці 2021 року перенесла важку гостру респіраторну хворобу, спричинену вірусом SARS-CoV-2, у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні у Бородянській центральній районній лікарні, та перебувала під апаратом штучного дихання, що підтверджується Протоколом випробувань №21286970 від 15.11.2021 року (а.с. 53) та Випискою із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 51-52). Тож, коли в лютому та березні 2022 року [PERSON] змушена була переховуватись від обстрілів в підвальному приміщені свого будинку, відсутність у підвалі свіжого повітря, постійний пил викликали у позивачки постійну задишку та кашель, що є наслідком ускладнення від нещодавно перенесеної тяжкої хвороби, що завдавало їй не лише фізичного, а й морального страждання. Перебуваючи у постійному страху за своє життя та життя і здоров`я близьких і по сьогоднішній день, оскільки постійні обстріли території України військами держави-агресора не припиняються, позивачі вимушені також були звертатись за допомогою до лікарів. Так, позивач [PERSON] , перебуваючи у статусі ВПО, знаходячись в постійному психоемоційному напруженні зверталась 20.04.2022 року за допомогою до сімейного лікаря КРН «Березнівська міська лікарня», що підтверджується копією медичної картки амбулаторного хворого (а.с. 54-55). Крім того, 03.02.2023 року зі скаргами на емоційну нестабільність та панічні атаки, [PERSON] зверталась за допомогою до лікаря, що підтверджується випискою (огляд лікаря-кардіолога) від 03.02.2023 року медичного центру «Берегиня» (а.с. 56). Позивачу [PERSON] було встановлено діагноз «тривожно-депресивний синдром», що підтверджується довідкою лікаря-невролога від 15.11.2023 року (а.с. 57). Позивач [PERSON] має статус інваліда ІІІ групи у зв`язку з тяжкою формою цукрового діабету, інсулінозалежний, що підтверджується копіями пенсійного посвідчення та Довідки №44-2/346 ВЛК (а.с. 30, 31). Крім того, в обґрунтування завданої моральної шкоди, позивач [PERSON] вказав, що в перші місяці повномасштабного вторгнення спостерігався серйозний дефіцит на інсулін. Цьому слугували 2 причини: логістична нестабільність та панічне скуповування препарату в аптеках у перші дні війни. На початку вторгнення, коли нормальна логістика була неможлива, відбувся розрив логістичних ланцюгів. Також, ті, хто мали хронічні проблеми зі здоров`ям, купували ліки із великим запасом, тим самим створюючи дефіцит. Люди не розуміли, як швидко будуть відбуватись поставки в аптеки та чи будуть взагалі, тому хотіли по максимум запастись необхідним, оскільки пацієнти стикались з труднощами, які можуть шкодити їхньому здоров`ю, а відсутність інсуліну може призвести і до летального наслідку. Тож, і сім`ї позивачів прийшлось зіткнутись із даною проблемою, а саме дефіциту інсуліну в аптеках, що привело до неабияких хвилювань за здоров`я та життя [PERSON] , стану пригніченості через свою безпорадність у такій ситуації. Таким чином наявний факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що позивачам завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну та руйнування i пошкодження майна, завдану відповідачем моральну шкоду позивачі оцінюють у 35 000 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 22.01.2025 року (43,6419 грн. за 1 євро) становить 1\~527\~466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. - на користь кожного, та вважають справедливою компенсацією з держави-агресора рф. Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку рф, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків" (далі Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення). рф своїми протиправними діями заподіяла не лише матеріальну, а також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення. 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Із вказаної дати розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України "Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні", схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Зазначені обставини є загальновідомим, а тому в силу положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що рф відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивачів, за захистом якого вони звернулися до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би рф не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду рф. Таким чином, звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291 св 21), від 18 травня 2022 року у справі №760/17232/20-ц (провадження № 61-15925 св 21). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України кожному гарантовано право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень ст.ст. 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно з ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф, які є актами збройної агресії. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією рф проти України, який діє по цей час. Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» рф як держава-окупант, відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 08 червня 1977 року), несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій, для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Військова агресія та окупація рф територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва рф. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія рф була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, рф було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-11/2 від 24.03.2022, якою додатково засуджує військову агресію рф проти України, вимагає від рф припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Постановою Верховної Ради України від 14.04.2022 затверджено заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», якою визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва рф під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022. Відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф, як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф. Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму вказує, що рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Враховуючи викладене, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф, Договір між Україною і рф про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Рф, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Відповідну правову позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, викладено в постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708, від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, які згідно з приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають бути враховані при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф. Таким чином, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, колегія суддів зазначила, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи ( постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19). В контексті спірних правовідносин слід зауважити, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд зауважує, що позивачі до початку військової агресії з боку рф, як повноправні громадяни своєї країни, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, які були порушені військовими діями рф проти України. Порушивши основоположні права і свободи позивачів, рф завдала їм моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким рф порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивачі відчувають душевні страждання, що не дають їм можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вони проживали до збройної агресії рф проти України. Позивачі після повномасштабного вторгнення з боку рф на територію України 24.02.2022 року були змушені залишити місце свого проживання та реєстрації, свій налагоджений побут через обставини, на які вони не мали впливу, через що зазнали значного психологічного тиску на них. Позивачі після вказаних обставин втратили душевний спокій та звичний спосіб життя, відчуваючи постійний стрес та пригніченість, переживають триваючі душевні страждання, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним їм на праві власності житлом та вести повноцінне життя; пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу i погіршенням стану здоров`я. Таким чином наявний факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що позивачам завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну та втрату майна. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Так, внаслідок обстрілів з ракетних систем залпового вогню та стволової артилерії рф був пошкоджений будинок, де знаходилась квартира позивачів, та пошкоджена безпосередньо сама квартира, про що свідчать додатні до позову фотокартки та Акт обстеження нерухомого майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, на території Макарівської селищної територіальної громади від 14.09.2022 року, та які підтверджують вину рф в заподіянні шкоди та причинний зв`язок між такими діями рф та настанням негативних наслідків для позивачів у вигляді пошкодження житла. Відтак, суд приймає доводи позивачів, що внаслідок збройної агресії рф їм спричинена моральна шкода, розмір якої ними визначено у сумі 35 000 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 22.01.2025 року (43,6419 грн. за 1 євро) становить 1 527 466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. - на користь кожного, що є справедливою компенсацією з держави-агресора рф. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань, які зазнали позивачі, перебування позивачів у стані постійного стресу, тривожності та нервозності внаслідок збройної агресії рф та пошкодження єдиного житла, що призвело до вимушеного переміщення в безпечне місце, позбавлення їх необхідних речей, зміни звичного способу життя, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань внаслідок обстрілів смт Макарів з різних видів озброєння, влучання в будинок позивачів, ведення інших бойових дій з ураженням цивільних об`єктів, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії рф проти України, які вимагають відповідних додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи тривалий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, відчуття ними безперервного невгамовного душевного болю та страждань, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, враховуючи обставини справи та тривалість у часі, необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачів є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок рф, у сумі 35 000 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 22.01.2025 року становить 1 527 466 (один мільйон п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. - на користь кожного, що є справедливою компенсацією з держави-агресора рф. Так, у статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК Україні зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Крім того, щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, необхідно виходити із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (САSЕ ОF LOIZIDOU v. TURKEY (Аrticle 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄЄ - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, що дорівнює близько 35 000 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Саме російська федерація несе відповідальність як за матеріальну, так і за моральну шкоду, з огляду на обґрунтування, що було наведене вище, російська федерація здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачі при поданні позову були звільнені від сплати судового збору, то відповідно до ст.\~141\~ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ст. 4, 6\~Закону України\~«Про судовий\~збір» станом на час подання позову (10.02.2025 року) позивачі повинна була сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір за ставкою: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому з урахуванням ціни позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15\~140,00 грн.

Outcome: approved