Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач свідомо ухиляється від виховання сина - [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що від народження і до теперішнього часу відповідач не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, не цікавиться малолітнім сином. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, зокрема: не спілкується з ним взагалі, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини; не створює умов для отримання дитиною належної освіти. Зазначає, що відповідач не має наміру змінювати свого відношення відносно сина і на теперішній час ухиляється від його виховання та утримання. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини. Позивач до суду не з`явилася, представник позивача надала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судовому засіданні по суті справи проти позову заперечив, письмового відзиву на позову заяву не надав. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради до суду не з`явився, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, до матеріалів справи надано висновок органу опіки та піклування по суті справи. Суд, вислухав відповідача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦПК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 18 серпня 2021 року рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області по справі № 184/882/21, встановлено батьківство [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] та визнано рідним батьком останнього. Відповідно до Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 07.10.2021р. Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) за актовим записом № 129 від 11.07.2017 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , значиться: [PERSON] , батьком - [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини щомісяця, починаючи з 12.05.2021р. до досягнення повноліття сина. 08 жовтня 2021 року державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] та винесено відповідну постанову. Відповідно до розрахунку заборгованості за виконавчим провадженням № [NUMBER] станом на 31.05.2024р. сума заборгованості за аліментними платежами складає 97491,02 грн. Наявність заборгованості та несплату аліментів підтвердив у судовому засіданні і сам відповідач. На переконання суду, наявність даної заборгованості підтверджує факт систематичного ухилення відповідачем [PERSON] від сплати аліментів та відповідно неотримання аліментів позивачем, [PERSON] , на утримання сина - [PERSON] . Як вказує позивач, відповідач не виявляє бажання спілкуватися з малолітнім сином, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина , зокрема: не спілкується з ним взагалі, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини; не створює умов для отримання дитиною належної освіти. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 28.08.2024 № 608/06-53-24, малолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає з матір`ю, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , де створено задовільні умови для проживання та виховання дитини. Орган опіки та піклування вказує, що за інформацією управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області від 21.08.2024 №981/04, [PERSON] , [INFO] навчається у 2-А класі КЗ «Ліцей №8» з 01.08.2023, вихованням та навчання учня займається мати, [PERSON] , [INFO] , яка підтримує зв`язок з педагогами закладу освіти. Батько, хлопчика, [PERSON] , [INFO] , жодного разу не був в закладі освіти, не цікавився розвитком дитини, не співпрацював з педагогами закладу. З метою захисту інтересів дитини, орган опіки та піклування дійшов висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Нормами Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2 ст.157 СК України). Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, установленої законом. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до п.16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із ст.3 "Конвенції про права дитини", прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 2 статті 171 СК України визначає, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. З огляду на малолітній вік дитини, суд не вбачає необхідності заслуховувати думку дитини з приводу заявленого позову. Суд зауважує, що в судовому засіданні відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на чинення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, проте він не звертався до компетентних органів з заявами щодо встановлення способів участі у вихованні дитини. Клопотань про допит свідків, витребування доказів тощо відповідач не заявляв, незважаючи на роз`яснення йому такого права судом. Як підтверджено матеріалами справи, відповідач протягом тривалого часу не забезпечує дитину матеріально, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої станом на 31.05.2024 становить 97491,02 грн. Як пояснив відповідач, протягом періоду з 01.06.2024 по час розгляду справи судом аліменти ним також не сплачувались. Отже, заперечення відповідачем проти заявлених позовних вимог суд розцінює як обраний ним спосіб захисту, спрямований на уникнення відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, а не на реальне намагання виправити ситуацію відносно малолітньої дитини. На підставі викладеного, зважаючи на те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від виховання сина, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , отже вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття Згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Як вбачається з квитанції №9481-3784-4986-8518 від 11.07.2024, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved