Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі - КП «ХТМ») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за опалення та гарячу воду в розмірі 72 522 грн. 71 коп., а також судові витрати в розмірі 3028 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі мешкають за адресою: [ADDRESS] , та є споживачами послуг КП «ХТМ». Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у боржників утворилась заборгованість за період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 року за надані послуги за опалення та гарячу воду в розмірі 72 522,71 грн. Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 16.12.2024 року заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення за позовом КП «ХТМ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.05.2025 року по цивільній справі за позовом КП «ХТМ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. До судового засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов до суду не надали. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача. В наданих до суду письмових поясненнях зазначив, що позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованість за надані послуги з опалення та гарячого водопостачання в розмірі 72 522,71 грн. за період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 року. В тому числі, позовні вимоги заявлені до відповідача [PERSON] . [INFO] , втім, охоплений період зазначений позивачем заявлений з порушенням Закону, а саме поза межами обсягу цивільної дієздатності [PERSON] . Так, [PERSON] досягла вісімнадцятирічного віку [INFO] , отже до вказаної дати нарахування заборгованості на її ім?я здійснено у порушення вимог Закону, оскільки вона не мала достатньої на той час цивільної дієздатності. Зважаючи що, [PERSON] досягла вісімнадцятирічного віку [INFO] року, то до неї застосовується період нарахування з 01.10.2017 року по 28.02.2022 року. З розрахунку наданого позивачем вбачається, що за період з 01.10.2017 року по 28.02.2022 року позивачем здійснено нарахування за надані послуги в розмірі 94 271,92 грн., також з даного розрахунку за період 1.2019 року по 12.2021 року була здійснена оплата за надані послуги в розмірі 59 837,80 грн. Отже залишок нарахованої суми за надані послуги складає 34 434,12 грн. Крім того посилаючись на положення ст. 257 ЦПК України представник позивача заявив про пропуск позивачем при зверненні до суду позовної давності, та просив застосувати наслідки пропуску до заявлених позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі є споживачами послуг КП «ХТМ» і не в повному обсязі сплачують за надані послуги з опалення та гарячу воду. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року. У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до пп. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Постанова №630), споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Відповідно до п. 18 Постанови № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги встановлені ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року. До повноважень позивача не входить зменшення або збільшення тарифів, встановлених для оплати наданих послуг. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачі є споживачами послуг КП «ХТМ» і не в повному обсязі сплачують за надані послуги з опалення та гарячу воду. З наданого розрахунку вбачається, що протягом тривалого часу відповідачі не в повному обсязі здійснювали оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого в них утворилася заборгованість, яка за період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 року за надані послуги за опалення та гарячу воду в розмірі 72 522,71 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи КП «ХТМ» надавало відповідачам зазначені вище послуги, відповідачі їх одержували і не відмовлялися від них у встановленому законом порядку. Окрім того, відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовилися від послуг, які надавало їм КП «ХТМ», а тому в них виник обов`язок сплатити ці послуги. Враховуючи, що відповідачі належним чином зобов`язання щодо оплати комунальних послуг не виконали, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог КП «Харківські теплові мережі». Згідно з положеннями ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За змістом ст. 64 ЖК України заборгованість по сплаті комунальних послуг підлягає стягненню з боржників у солідарному порядку. Щодо порядку розподілу суми заборгованості між відповідачами суд зазначає наступне. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.02.2024 року вбачається, що [PERSON] , народилась [INFO] та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] 07.12.1999 року. Згідно з положеннями ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (ст. 31 ЦК України). Окрім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників (ч.ч.1,2 ст. 32 ЦК України). Згідно зі ст. 33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ст. 34 ЦК України). Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (ч. 1 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з п. 99.2 ст. 99 Податкового кодексу України грошові зобов`язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі. Батьки (усиновителі) малолітніх/неповнолітніх і малолітні/неповнолітні у разі невиконання грошових зобов`язань малолітніх/неповнолітніх несуть солідарну майнову відповідальність за погашення грошових зобов`язань та/або податкового боргу. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Враховуючи наведене вище, відповідачка [PERSON] , [INFO] , у період утворення заборгованості з 01.08.2001 року по 22.09.2017 року була неповнолітньою особою та, за законом, не мала нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, та відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за послуги з опалення та гарячої води за період з 01.08.2001 року по 22.09.2017 (включно) не підлягають задоволенню та повинні покладатись на відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності, про що зазначив у наданому до суду відзиві на позов. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діяв до 30.06.2023 року, ця обставина є загальновідомою, а тому позовна давність на території України подовжувалась на строк дії карантину. Крім того, згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Даним законом були внесені зміни, у тому числі, і до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до наведених змін карантин було визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Розділом II Прикінцеві положення Закону № 530 було визначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування. Опублікування даного закону відбулося в офіційному виданні Голос України №51 від 17.03.2020. Згідно з пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан в Україні введено 24 лютого 2022 року і до теперішнього часу не припинено і не скасовано, таким чином з 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності зупинено. З вищенаведеного слідує, що з 17.03.2020 року карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та, відповідно, з даного моменту має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності. Щодо посилань представника відповідача [PERSON] на часткову сплату відповідачами заборгованості за надані послуги за період з січня 2019 по грудень 2021 року у розмірі 59837,80 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до наданої позивачем відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з врахуванням періоду платежу за особовим рахунком [NUMBER] (споживач [PERSON] ) вбачається, що дійсно відповідачами в період січня 2019 по грудень 2021 року здійснювалося часткове погашення існуючої заборнгованості, та згідно до розділу "Надходження оплат", зазначені представником відповідача кошти було зараховано позивачем на погашення поточної (нарахованої за місяць) та існуючої (простроченої) заборгованості. Тобто зазначені кошти, які були сплачені відповідачами в якості сплати поточної та простроченої заборгованості за надані послуги було враховано при проведенні розрахунку заборгованості відповідачів за надані позивачем послуги. Будь-яких доказів на підтвердження сплати відповідачами інших платежів на користь позивача, які не відображені у наданій до суду відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з врахуванням періоду платежу за особовим рахунком [NUMBER] , та які б не були враховані позивачем, відповідачами до суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з опалення та гарячого водопостачання, в межах строку позовної давності, належних та допустимих доказів, які підтверджують наявну заборгованість відповідачів, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] за період з 17.03.2017 року по 22.09.2017 року в розмірі 7362,05 грн., та з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за період з 23.09.2017 року по 28.02.2022 року в розмірі 51 268,81 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача КП «ХТМ» про стягнення солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості з опалення та гарячої води за період з 17.03.2017 року по 22.09.2017 року в розмірі 7362,05 грн., та солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за період з 23.09.2017 року по 28.02.2022 року в розмірі 51 268,81 грн, в межах строку позовної давності, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial