Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи вимоги тим, що 01 червня 2024 року [PERSON] отримав від нього - [PERSON] , у позику кошти в сумі 21\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 01 червня 2024 року становило 861000 грн., які зобов`язався повернути до 01 вересня 2024 року, про що [PERSON] складено відповідну\~розписку від\~01\~вересня 2024\~року. Оскільки взяті\~на себе\~зобов`язання за\~договором позики\~відповідач не\~виконав,\~отримані у\~борг кошти\~в обумовлений\~строк не\~повернув,\~ позивач просив стягнути з останнього, суму боргу у розмірі 21\~000 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2025 року було відкрито провадження по справі яку призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. За ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 квітня 2025 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Відповідач [PERSON] своїм правом передбачене статтею 177, 178 ЦПК України не скористався та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Позивач [PERSON] будучі належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Однак, від останнього до суду надійшла заява згідно якої просив розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково та у пояснив суду, що 01 лютого 2024 року позичив у [PERSON] 10\~000 доларів США за для придбання будівельних матеріалів. Кошти які отримав у борг, мав повернути позивачу протягом двох місяців, втім в обумовленні строки кошти не повернув. 01 червня 2024 року власноруч написав боргову розписку за якою вказав, що отримав від [PERSON] кошти у сумі 21000 доларів США. Строком повернення до 01 вересня 2024 року. З часу отримання коштів частково погасив борг, а саме повернув позивачу 15\~000 доларів США, втім письмових доказів цього не має. Свідками повернення позивачу коштів були його батько та дядько. За вказаних обставин, погоджується на те, що борг перед позивачем складає 6000 доларів США. Представник відповідача [PERSON] просив частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] , а саме у розмірі в якому відповідач визнав позовні вимоги. Заслухавши пояснення відповідача, його представника та дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01 червня 2024 року між [PERSON] \~та [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] 01\~червня 2024\~року отримав\~від [PERSON] у борг (позику) грошові кошти готівкою у сумі 21 000 доларів США , що в гривневому еквіваленті становить 861 000 грн., які зобов`язався повернути в термін до 01 вересня 2024 року. Зі змісту зазначеної вище розписки вбачається, що [PERSON] підтверджує отримання грошових коштів у названій вище сумі від [PERSON] у борг. За правилами ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі ст. 233 ЦК України. Згідно зі ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормою ч. 1 ст. 627 ЦК встановлено що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК). Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Нормою ч. 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК). При укладенні договору позики 01 червня 2024 року обидві сторони були вільними у виборі їх умов. Відповідно, уклавши зазначений правочин, обидві сторони, і в тому числі відповідач, погодились з тим, що його умови є вигідними для кожної із них, що підтверджується подальшими їх діями. Договір позики за своєю правовою природою є строковим договором, а відтак умова щодо строку повернення позики, внаслідок порушення якої настає відповідальність, передбачена договором, не може бути погоджена на інших умовах, ніж сама відповідальність, яка за своєю суттю є лише забезпеченням виконання основного зобов`язання. Відповідальність, передбачена договором позики, є обов`язковою умовою для договорів позики та визначена на законодавчому рівні. Таким чином, твердження відповідача не підтверджуються належними та допустимими доказами, адже, укладаючи договір позики, сторони самостійно на підставі їх вільного волевиявлення визначили їх умови, зокрема, щодо оплатності та строковості, з якими відповідач фактично погодився, враховуючи, що договір від 01 червня 2024 року був підписаний без зауважень та заперечень з боку останнього. Будь-яких доказів незгоди відповідача з вказаними умовами договору позики від 01 червня 2024 року при його укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи доповнення до нього у матеріалах справи відсутні. Станом на час вирішення спору по суті, договір позики від 01 червня 2024 року не визнаний судом недійсним. Відтак, суд надходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами спору несуть виключно характер договору позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, і є встановленим фактом укладення між сторонами саме договору позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма ст. 1051 ЦК передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю, зокрема позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. Суд вважає, що факт написання особисто відповідачем розписки, в якій останній зазначив про отримання у борг (позику) від позивача грошових коштів у розмірі 21 000 доларів США, які зобов`язується повернути у термін до 01 вересня 2024 року, є доказом отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 21 000 доларів США, що не було спростовано відповідачем. Крім того, у поданих суду поясненнях, відповідачем підтверджено факт наявності власноруч написання ним розписки від 01 червня 2024 року про отримання грошових коштів у борг. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 зазначила, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючі вищенаведені\~обставини,\~зокрема те,\~що на\~день розгляду\~справи з\~боку відповідачем\~не надано\~доказів про\~виконання свого\~обов`язку в\~частині повернення\~позики,\~то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, у зв`язку із чим з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] борг у розмірі 21\~000 доларів США, який станом на дату подачі позову складає 867\~027 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду позовом сплачено судовий збір у розмірі 8900 грн., а тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України дані витрати необхідно покласти на відповідача.

Outcome: approved