Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

До Садгірського районного суду м. Чернівці за підсудністю надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у якому позивач просить суд поновити строк позовної давності для подання позову та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 725171 від 22.03.2019 у загальному розмірі 35\~426,86 грн, яка складається з суми заборгованості 23212,00 грн, суми інфляційних втрат 10\~125,50 грн, суми 3% річних 2\~089,36 грн. Також просить стягнути судові витрати у справі на оплату судового збору та професійну правничу допомогу. Позивач вказує, що 22.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 725171 та надано відповідачу у позику 7000 грн строком дії на 30 днів. Однак, відповідач належним чином не виконує зобов`язання за договором та у нього утворилася заборгованість у розмірі 23\~212 грн, а саме: сума основного боргу 7000 грн; сума боргу за процентами 3\~780 грн, сума боргу за простроченими процентами 10836 грн; сума боргу за штрафами 3\~444 грн. Зазначає, що 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором та позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. Щодо строку позовної давності посилається на продовження строків під час карантину та у період дії воєнного стану. До позову долучено детальний опис робіт (надання послуг) виконаних Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» на суму 500 грн. 10.06.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] адвоката Новікова О.П. у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 725171 від 22.03.2019 року в повному обсязі та покласти судові витрати покласти на Позивача. Відповідач [PERSON] \~заявляє,\~що він\~не підписував\~зазначений кредитний\~договір №\~725171\~від 22.03.2019\~року та\~не надавав\~своєї згоди\~на його\~укладення,\~не отримував\~жодних грошових\~коштів у\~сумі 7000\~грн за\~нібито укладеним\~кредитним договором\~№ 725171\~від 22.03.2019. Позивач не\~надав суду\~жодних належних\~та допустимих\~первинних бухгалтерських\~документів,\~що беззаперечно\~підтверджували б\~факт перерахування\~коштів на\~рахунок Відповідача\~та їх\~отримання.\~Вказує на\~недійсність договору\~факторингу щодо\~заявленої вимоги,\~некоректність розрахунку\~оскільки позивач\~нарахував інфляційні\~втрати у\~розмірі 10\~125,50\~грн та\~3%\~річних у\~розмірі 2\~089,36\~грн на\~загальну суму\~заборгованості у\~23\~212\~грн. Зазначає, що строк виконання\~зобов`язання\~припадав на\~06.04.2019,\~а перебіг\~позовної давності\~розпочався б\~з 07.04.2019\~і мав\~би закінчитися\~07.04.2022. Позивач стверджує, що розрахунок заборгованості у 23 212 грн був здійснений станом на 12.04.2018, якщо виходити з цієї дати як дати виникнення вимоги, то трирічний строк позовної давності (стаття 257 ЦК України) закінчився б 12.04.2021, тобто до початку дії воєнного стану, який би міг зупинити його перебіг. Позов ТОВ «Він Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором подано через систему «Електронний суд» 20.11.2024 до Заводського районного суду м. Миколаєва. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Афоніної С.М. від 25.04.2025 позовну заяву передано за підсудністю до Садгірського районного суду м.\~Чернівці. Згідно із відомостями протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 487/10164/24 26.05.2025 передана на розгляд головуючого судді Асташева С.А. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 27.05.2025 прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, судове засідання призначено на 10.06.2025 та за клопотанням відповідача відкладено на 23.06.2025. У позові позивач підтримав позовні вимоги та просив розгляд справи провести за відсутності представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Скерували клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Зупинення і поновлення провадження у справі не здійснювалося. Заходів спрямованих на забезпечення доказів та позову не вживалося. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, оскільки у судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд дослідив матеріали справи та наявні у ній докази, надав їм відповідну оцінку, а тому доходить таких висновків. Суд встановив, що 22.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту № 725171 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За цим Кредитним договором товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в загальній сумі 7000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових Клієнта, а Клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідно до п. 1.2 Договору позика надається строком на 15 днів. Також договором визначено знижену процентну ставку 1,53 %, стандартну процентну ставку 1,80 %, загальна вартість позики за зниженою ставкою складає 122,95 %. Згідно із п. 4 Договору у випадку прострочення повернення суми позики клієнт зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 84 грн за кожен день прострочення з 4 дня прострочення, однак штраф не може перевищувати 50% суми одержаної клієнтом за договором і становити 3\~500 грн. У додатку № 1 до Договору міститься графік платежів до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту у якому зазначені реквізити для оплати. До матеріалів справи долучено Картку обліку Договору (розрахунок заборгованості). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором заборгованість [PERSON] становить: -за основною сумою боргу 23 212,00 грн; -сума інфляційних втрат за період з 08.11.2021 до 07.11.2024 10 125,50 грн; -сума 3% річних 2 089,36 грн. Також судом встановлено і те, що 12.04.2018 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 1 за яким клієнт ТОВ «Авентус Україна» передало фактору «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрах за плату. До цього договору долучені Додаткові угоди, укладені сторонами до цього договору. Відповідно до реєстру прав вимоги № 24 від 21.08.2019 ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» отримало право вимоги до [PERSON] за договором від 22.03.2019. Також встановлено і те, що 25.07.2024 відповідно до протоколу загальних зборів №\~1706 перейменовано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Вирішуючи заявлені вимоги, суд враховує положення ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). Суд встановив, що на момент укладення між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» договору факторингу № 1 від 12.04.2018, боргові зобов`язання за кредитним договором №725171 від 22.03.2019 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на підставі такого договору відступлення права вимоги. На час укладення договору відступлення права вимоги (договору факторингу № 1 від 12.04.2018) сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином, а інформація щодо [PERSON] , як боржника, надана у реєстру прав вимоги № 24 від 21.08.2019, тобто більше ніж через рік після укладення договору відступлення права вимоги. Із вказаного слідує, що вимога на момент укладення договору відступлення права вимоги мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги щодо [PERSON] , на момент укладення договору факторингу № 1 від 12.04.2018 не було, та сторони не могли передбачити, що 22.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] буде укладено Договір про надання фінансового кредиту №\~725171. Отже, між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна», на час укладення договору факторингу № 1 від 12.04.2018, не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору. На підставі цього суд веснує про те, що позивач не набув право вимоги до відповідача за Договором про надання фінансового кредиту №\~725171 від 22.03.2019. Також суд звертає увагу і на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 1 від 12.04.2018. Окремо суд звертає увагу на те, що згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, та в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови Договору про надання фінансового кредиту №\~725171 від 22.03.2019. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинний на день укладення кредитного договору), «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України. У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, які підтверджують ініціювання переказу первісним кредитором кредитних коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним та здійсненим. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц. Також, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором не містять відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань). Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову суд не вирішує питання позовної давності у справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у позові суд не стягує із відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору у справі та правничу допомогу. На підставі Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.2, 15, 207, 526, 530, 536, 546, 549, 610 - 612, 625, 633-634, 1048-1050, 1054-1055 ЦК України,

Outcome: dismissed