Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

До Лисянського районного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування\~позову посилається\~на те,\~ що\~втравні 2003 року він придбав у підприємства банкрута СТОВ «Семенівське» приміщення лазні за ціною 8878 грн., що підтверджується накладною та квитанцією до прибуткового касового ордера. У зв`язку з ліквідацією продавця як юридичної особи у 2005 році, не зміг належним чином оформити договір купівлі-продажу і на даний час можливість такого оформлення втрачена, оскільки продавець як юридична особа ліквідований. Він більше десяти років володіє та користується придбаним майном, на даний час має намір реалізувати його частину, виготовив технічну документацію, проте не може розпоряджатися своїм майном як власник, а тому змушений звертатися до суду з даним позовом про визнання права власності. Даний позов не є мнимим чи удаваним та штучно створеним, носить реальний характер та позивачем сплачено необхідні податки та збори, як при купівлі-продажу, а саме військовий та пенсійний збори, судовий збір. Разом з тим, відсутній правовстановлюючий документ на право власності. Оскільки позивач добросовісно заволодів нерухомим майном, та відкрито володіє ним більше десяти років, але у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа необхідно визнати право власності. У судове засідання позивач не з`явився, направив клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю. Представник відповідача, Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області у судове засідання не з`явився, направив суду клопотання про розгляд справи без їх участі, заперечень на позов не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи,\~встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини, суд виходить з наступного. Позивач 25 травня 2003 року придбав у власність майно у вигляді нежитлового приміщення лазні по [ADDRESS] , яким відкрито володіє та користується по даний час. Вказане підтверджується накладною та квитанцією до прибуткового касового ордера від 25 травня 2003 року, за якими майно придбано у товариства з обмеженою відповідальністю «Семенівське», оплата їх повної вартості проводилася шляхом внесення готівки в касу підприємства. З часу передачі приміщення, позивач відкрито і безперервно володіє та користується вказаним майном. Згідно даних ЄДРПОУ, СТОВ «Семенівське» код 05278177, ліквідоване як юридична особа у зв`язку з банкрутством 05 січня 2005 року. Згідно\~ст. 344 ч. 1 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного володіння чужим майном. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~ст. 344 ЦК), (п. 9 Постанови). Враховуючи положення ст. ст.\~335,\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦІК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 p. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном:.«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою\~статті 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вимоги законодавства слід зазначити, що чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Колишній власник майна як юридична особа ліквідований, позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна та в інший спосіб не може реалізувати своє право, як визнання права власнсоті за набувальною давністю. Таким чином, враховуючи, що позивач добросовісно користується майном і понад десять років продовжує відкрито, безперервно ним володіти та користуватися, сплатив усі податки і збори з його придбання, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на наявне приміщення. Виходячи з викладеного та

Outcome: approved