Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.09.2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №152650 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 2000 грн строком на 14 днів, з умовою сплати процентів в розмірі 2% в день. 28.10.2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» був укладений договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором №152650 від 17.09.2020 року. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та процентів, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним договором в сумі 10 400 грн, з яких: 2000 грн тіло кредиту, 8400 грн - проценти. Також позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10\~500 грн. Позов надійшов до суду 22.05.2025 року. 28.05.2025 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 29.05.2025 року. 09.06.2025 року від відповідача надійшов відзив на позов (зданий до відділення зв`язку 04.06.2025 року), в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки відповідач не підписував вказаний договір та не укладав його, а позивач не надав доказів укладення відповідачем такого договору та верифікації позичальника при укладенні договору, а також доказів отримання кредитних коштів відповідачем. Крім того розмір процентів втричі перевищує визначений кредитним договором. Також відповідач просив застосувати до вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки строк кредитування спливав 17.10.2020 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише у 2025 році. 19.06.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що відповідач за допомогою відповідного логіна та пароля зайшов на сайт кредитодавця і лише після цього самостійно міг обирати пропоновані умови кредитування, після чого формувалась індивідуальна частина кредитного договору, яку відповідач підписав за допомогою одноразового ідентифікатора. Кредитні кошти були перераховані на заявлену саме позичальником платіжну картку, яку він обрав на власний розсуд. Позивач вважає, що п. 2.3 договору передбачав нарахування як процентів за користування кредитом протягом строку кредитування, так і процентів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України після закінчення строку кредитування. Строки позовної давності за вимогами позивача не спливли, оскільки із запровадженням з 12.03.2020 року та подальшим неодноразовим продовженням карантину вказаний строк продовжувався на період дії такого карантину, а з початку введення на території України воєнного стану 24.02.2022 року вказаний строк зупинений на період дії такого воєнного стану. 25.06.2025 року від позивача надійшла заява про розподіл понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10\~500 грн. Сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію вимоги про виконання зобов`язань від 13.01.2025 року; копію виписки з особового рахунка; копію витягу з реєстру боржників; копію довідки про ідентифікацію; копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2023 року з додатками; копію індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №152650 від 17.09.2020 року; копію графіку розрахунків; копію договору факторингу від 28.10.2021 року; копії платіжних доручень; копію інформаційної довідки від 25.02.2025 року; розрахунок заборгованості; копію акту про отримання правової допомоги від 24.06.2025 року; копію платіжної інструкції; копію рахунку), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 17.09.2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора був укладений кредитний договір №152650 в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора https://www.cly.com.ua/, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 2000 грн строком на 30 днів до 16.10.2020 року, з умовою сплати процентів в розмірі 2% в день. Відповідно до графіку розрахунків позичальник мав загалом сплатити кредитору 3200 грн, з яких 2000 грн - тіло кредиту, 1200 грн проценти за період кредитування. 28.10.2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» був укладений договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором №152650 від 17.09.2020 року в сумі 10 400 грн, з яких: 2000 грн тіло кредиту, 8400 грн - проценти. Відповідно до ст. 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ст.ст.1046,\~1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію»\~встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі\~ч.2\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі. При цьому позивач надав відповідні докази укладення первісним кредитором з відповідачем такого договору в електронній формі (індивідуальну частину договору, графік розрахунків, як додаток до договору, довідку ТОВ «ЗАЙМЕР» про ідентифікацію клієнта, інформаційну довідку ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» від 25.02.2025 року про переказ грошових коштів в сумі 2000 грн). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже в даному випадку укладений 17.09.2020 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач жодних доказів проти заявленого до нього позову на надав, не надав він також доказів звернення після втрати контролю над власним номером мобільного телефону до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій, тим самим не спростував вказану вище презумпцію. Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У зв`язку з вказаним вище, наданими сторонами доказами та встановленою законом презумпцією, суд вважає встановленим те, що 17.09.2020\~року між\~ТОВ «ЗАЙМЕР»\~та відповідачем\~за допомогою\~одноразового ідентифікатора\~був укладений\~кредитний договір\~№152650\~в електронній\~формі через\~інформаційно-телекомунікаційну\~систему кредитора\~https://www.cly.com.ua/,\~за яким\~кредитор надав\~відповідачу грошові\~кошти в\~сумі 2000\~грн строком\~на 30\~днів до\~16.10.2020\~року,\~з умовою\~сплати процентів\~в розмірі\~2%\~в день. При цьому при укладенні відповідного кредитного договору позичальник сам на власний розсуд визначав те, на який рахунок йому мають бути перераховані кредитні кошти, і не обов`язково, щоб такий рахунок був відкритий саме на ім`я позичальника. Натомість з наданої ТОВ «Платежі Онлайн» інформації слідує, що на відповідну картку були перераховані грошові кошти в сумі 2000 грн 17.09.2020 року в якості видачі кредиту №152650 з докладним описом номеру транзакції, часу її проведення та інших даних для ідентифікації такого платежу. Позивач вказує, що заборгованість відповідача перед ним становить 10 400 грн, з яких: 2000 грн тіло кредиту, 8400 грн - проценти. Згідно\~зі ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за укладеними кредитними договорами, тому його заборгованість має бути стягнута на користь нового кредитора. За такого,\~підлягає стягненню\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованість\~за тілом\~кредиту в\~сумі2000 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.1048\~та ч.1 ст.1049 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1\~ст.1048 ЦК України\~про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст.1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2\~ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому, як вказано вище, за договором №152650 від 17.09.2020 року строк кредитування був визначений в 30 днів до 16.10.2020 року та підлягали нарахуванню проценти в розмірі 2% за кожен день, що загалом за період кредитування становило 1200 грн., які і підлягають стягненню на погашення процентів за даним договором. Таким чином, кредитор відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами саме у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення такого строку у кредитора відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. При цьому\~суд не\~погоджується з\~позицією позивача\~щодо того,\~що п.2.3 договору передбачав нарахування як процентів за користування кредитом протягом строку кредитування, так і процентів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України після закінчення строку кредитування, тому всі нараховані проценти мають бути стягнуті з відповідача. Відповідно до\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Разом з тим, пункт 2.3 кредитного договору визначає, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. При цьому пункт 2.3 знаходиться в розділі 2 договору, який визначає порядок нарахування процентів та сплати заборгованості за договором, натомість відповідні заходи щодо відповідальності сторін визначені в розділі 4 договору. Натомість очевидним є те, що відповідний публічний договір приєднання підготовлений саме кредитором. З врахуванням описаного вище, спрямованості змісту п. 2.3 договору, його розміщення в тексті договору та принципу contra proferentem суд тлумачить положення вказаного пункту таким чином, що передбачені в ньому проценти є процентами за користування кредитом, а не мірою відповідальності, передбаченою ч.2 ст. 625 ЦК України. Натомість, як вказано вище, після завершення строку кредитування стягнення процентів за користування кредитом неможливе. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором №152650 від 17.09.2020 року в сумі 3200 грн, з яких 2000 грн - тіло кредиту, 1200 грн проценти за період кредитування. Щодо заперечень відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки кредитор мав дізнатись про порушення свого права після закінчення строку кредитування з 18.10.2020 року, то суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Карантин був запроваджений на території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 з 12.03.2020 року. В подальшому Указом Президента України 24.02.2022 року на території України введений воєнний стан, який триває до теперішнього часу. Отже, починаючи з 12.03.2020 року і по теперішній час строки позовної давності продовжуються. Тому на час пред`явлення позову позовна давність не спливла. Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 31 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 750,94 грн. (2422,40 грн. х 31 %). Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподіл таких витрат, суд виходить з наступного. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копіями договору про надання правової допомоги, акту про отримання правової допомоги, рахунку та платіжної інструкції. Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом. Загальна ціна позову в даній справі становить 10 400 грн., натомість заявлені до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу 10 500 грн., що перевищує ціну позову. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При цьому, вказана вище категорія даної справи та типовий її характер спростовує те, що на підготовку такого позову загалом потрібно було 5 год., як це вказано в позовній заяві. За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 5000 грн., яка підлягає розподілу між сторонами. При цьому, згідно зі ст. 141 ЦК України вказані витрати також підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 27%, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1550 грн. (5000 грн. х 31 %).

Outcome: partial