Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] яка діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні, яким просить визнати недійсним договір від 04.09.2019 року укладений між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Кссет Менеджмент», [PERSON] та [PERSON] про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. 23.02.2016 року, зареєстрований за № 248, стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати пов`язані з розглядом справи. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23.02.2016 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та [PERSON] було укладено попередній договір № 248 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На виконання умов договору [PERSON] було сплачено забезпечувальний платіж за квартиру [ADDRESS] в розмірі 1057961,49 грн. 04.09.2019 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Драною Н.М. від 23.022016 року та зареєстрований в реєстрі за № 248. Зазначила, що позивач з 2012 року у зв`язку з хворобою регулярно проходив лікування і в період з листопада 2016 року до березня 2017 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у Київській міській клінічній лікарні № 4 та Київській міській клінічній лікарні № 5, втратив роботу. Вказала, що у пошуках коштів на лікування через знайомих звернувся до ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» де йому пояснили, що отримання позики потребує тривалий час і підписання низку документів. Зазначила, що 04.09.2019 року в офісі нотаріуса присутні з [PERSON] особи, переконали [PERSON] підписати серед іншого договір про зміну сторони в зобов`язанні, запевнивши позивача що всі документи необхідні для майбутнього одержання позики. Вказала, що на момент вчинення правочину [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки на момент укладення спірного договору перебував у постійному нервовому стані, емоційному стресі, мав серйозні захворювання, що заважало йому орієнтуватись у ситуації та повною мірою усвідомлювати наслідки власних дій. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у матеріалах справи. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Пічурін А.А. заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В судове засідання представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся, належним чином, відзив на позов не подав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивача та його представника, представника відповідача, допитавши в якості свідка [PERSON] , письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.02.2016 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та [PERSON] було укладено попередній договір № 248 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На виконання умов договору [PERSON] було сплачено забезпечувальний платіж за квартиру [ADDRESS] в розмірі 1057961,49 грн. (а.с. 14-22). 04.09.2019 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Драною Н.М. від 23.022016 року та зареєстрований в реєстрі за № 248, відповідно до умов якого [PERSON] за попереднім договором передає, а нова сторона [PERSON] приймає на себе всі права і обов`язки [PERSON] , передбачені попереднім договором в стані зобов`язань на дату укладенні даного договору про заміну сторони в зобов`язанні. Відповідно до п. 3 договору, [PERSON] підтверджує, що відповідно до умов попереднього договору, сплатив ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» в повному обсязі забезпечувальний платіж в розмірі 1057961,49 грн. (а.с. 23-24). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке снувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтю 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 228 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до пункту 16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (постанова від 11.11.2019 р. у справі №496/4851/14-ц), ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтримала обставини викладені позивачем у поданій позовній заяві. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 689 від 04.07.2023 року ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» у період часу, до якого відноситься укладення договору між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», [PERSON] та [PERSON] про зміну сторони в зобовізанні та внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] виявляв ознаки легкого когнітивного розладу (F 06.7 за МКХ-10) та за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на період ухвалення правочину ( 04.09.2019 року) у [PERSON] визначався негативний психологічний стан, обумовлений фактом прогресування важкого невиліковного захворювання (ВІЛ-інфекція 4 клінічної стадії, ВІЛ-енцефалопатія з нижнім парапарезом, коксоартрозом лівого кульшового суглобу, необхідністю протезування лівого кульшового суглобу) з очікуванням каліцтва та втрати працездатності, що проявлялося емоційною пригніченістю, розпачем, страхом безпомічності внаслідок очікуваного каліцтва та втрати працездатності. Ситуація наявності прогресуючої невиліковної хвороби з укладеннями може розглядатися як важкі життєві обставини, обумовлювала прагнення особи зменшити наслідки очікуваного каліцтва, що з урахуванням наявного психоемоційного стану погіршувало здатність [PERSON] раціонально прогнозувати віддалені наслідки своїх дій в період правочину (а.с. 145-150). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Верховний суд у постанові від 25.11.2021 по справі № 210/573/19 зазначає, що обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судової-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України. Зважаючи на встановлені судом обставини в судових засіданнях, під час надання пояснень сторонами, висновок судово-психіатричної експертизи № 689 від 04.07.2023 року, суд оцінюючи покази свідка, приходить до висновку про те, що у момент укладення оспорюваного правочину [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати самостійно. Інші доводи сторін не спливають на висновки суду, відтак не потребують детального обґрунтування. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні, є безпідставними та не доведеними належними і допустимими доказами, тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом, оскільки в задоволенні позову було відмовлено.

Outcome: dismissed