Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

АТ «ПУМБ»»\~звернувся до\~суду з\~позовом в\~якому просить\~стягнути з[PERSON] на користь банку заборгованість в розмірі 157822,17 гривень, посилаючись на те, що позичальник не виконав свої зобов`язання за кредитними договорами №2001568582101 від 05.03.2020 та №1002078416701 від 24.01.2022 у повному обсязі. Також позивач просив стягнути судові витрати. Матеріали справи містять заяву представника позивача щодо розгляду справи за його відсутності, в якому також зазначено, що представник не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача адвокат Усатенко В.Ю. надав до суду відзив в якому зазначив, що позовні вимоги визнають частково, а також надав зустрічний позов в якому просив визнати недійсним п.5 Кредитного договору №1002078416701 від 24.01.2022 в частині сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості за надання банком під час користування Кредитом Клієнту послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цім Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок графіку щомісячних платежів за кредитним договором №1002078416701 від 24.01.2022 без врахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, в частині встановлення плати, відповідно до графіку щомісячних платежів за кредитом як «комісія за обслуговування кредитної заборгованості» за надання Банком під час користування кредитом клієнту послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені кредитним договором №1002078416701 та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, і іншій частині вимог відмовити. Також представник відповідача адвокат Усатенко В.Ю. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 05.03.2020 [PERSON] подав до АТ «ПУМБ» заяву №2001568582101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій зазначив про прийняття публічної пропозиції АТ «ПУМБ» та в якій було обумовлено розмір споживчого кредиту\~30000 гривень, строк кредитування\~24 місяців, розмір процентної ставки складає 0%. 24.01.2022 [PERSON] подав до АТ «ПУМБ» заяву №1002078416701 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій зазначив про прийняття публічної пропозиції АТ «ПУМБ» та в якій було обумовлено розмір споживчого кредиту\~50000 гривень, строк кредитування\~24 місяців, розмір процентної ставки складає 0,010% річних, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 2,99%. Таким чином між сторонами відбулось укладення кредитних договорів №2001568582101 та №1002078416701, АТ «ПУМБ», як кредитор, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме перерахував відповідачу\~кредитні кошти за кредитними договорами, а відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, внаслідок чого станом на 06.10.2024 має перед позивачем заборгованість, за договором №2001568582101 в розмірі 77153,88 грн., з яких: 47999,91 заборгованість за кредитом, 29153,97 заборгованість за відсотками. За договором №1002078416701 в розмірі 80668,29 гривень, з яких: 47916,86 заборгованість за кредитом, 12,08 заборгованість за відсотками, 32739,35 заборгованість за комісією. (всього 157822,17 грн.) Відповідно до\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.2\~ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст. 1048 цього Кодексу Згідно із\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Також у відповідності до приписів\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив факт укладення кредитних договорів, отримання відповідачем коштів за цими договорами та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорах та у строки визначені сторонами. Однак, суд не може погодитися із порядком нарахування та вказаним розміром заборгованості за комісією за обслуговування\~кредитної заборгованості\~по договору\~№1002078416701\~та по\~договору №2001568582101\~із заборгованістю\~за кредитом\~та відсоткамиз огляду на наступне. 16.10.2011 набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3 ст.\~215\~ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного\~Суду України\~від 10.11.2011\~№15-рп/2011 у\~справі щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст.22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст.\~42\~Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п. 22, 23 ст.1, ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст.\~42\~Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною 4 ст.42\~Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі ст.\~55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно із ч. 3 ст.\~13\~ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~ст. 3 ЦК України\~принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3\~ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Частиною 1, 2 ст.\~228\~ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09.12.2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу ст.\~228\~ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення п.5 Договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст.228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором №1002078416701 від 24.01.2022 в сумі 32739,35 грн. слід відмовити, а сплачену суму комісії у розмірі 3140,65 грн. зарахувати на погашення суми кредиту. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.04.2025 року у справі № 199/4657/18: надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором №2001568582101 в розмірі 77153,88 грн., з яких: 47999,91 заборгованість за кредитом, 29153,97 заборгованість за відсотками, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню в розмірі 30000 гривень, оскільки відповідно до вказаного договору укладеному між сторонами розмір споживчого кредиту складає -\~30000 гривень, а розмір процентної ставки складає 0%. З огляду на зазначене вище, зустрічний позов [PERSON] підлягає також частковому задоволенню, а саме в частині зобов`язання АТ «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок графіку щомісячних платежів за кредитним договором №1002078416701 від 24.01.2022 без врахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, в частині встановлення плати, відповідно до графіку щомісячних платежів за кредитом як «комісія за обслуговування кредитної заборгованості» за надання Банком під час користування кредитом клієнту послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені кредитним договором №1002078416701 та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Outcome: partial