Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про відшкодування шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 11 серпня 2023 року рішенням суду. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька [PERSON] , 2014 року народження, та син [PERSON] , 2018 року народження. Разом з дітьми вони проживали однією сім`єю в [ADDRESS] . Але 18 квітня 2022 року відповідач самовільно без його згоди вивезла дітей з місця їхнього проживання в невідомому напрямку. Згодом стало відомо, що відповідач разом з дітьми перетнула державний кордон України та Румунії, та в подальшому переїхала до Туреччини, де і перебуває по теперішній час. Вказав, що не надавав згоди на вивезення дітей за межі України ні на тимчасовий строк, ні на постійне проживання. З 18 квітня 2022 року по теперішній час не мав жодного контакту з власними дітьми, оскільки відповідач перешкоджає таким контактам. Зазначив, що відповідачем надано пояснення для суду Туреччини, що метою її виїзду з України було припинення всіх відносин з позивачем та те, що вона не віддасть дітей і відмовляється повертати їх добровільно в Україну. Хоча за час спільного проживання, він здійснював належне утримання дітей на території України, матеріально забезпечував, належним чином виконував свої батьківські обов`язки. Зазначив, що його батьківські права не обмежувались рішеннями суду або інших органів. Через обмеження у спілкуванні з дітьми зазнає сильного емоційного стресу, в нього відбулось погіршення психологічного стану, як батько щоденно зазнає тяжких душевних страждань, розмір яких оцінює в 10\~000\~000 грн. Враховуючи викладене просив суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди - 10\~000\~000,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13\~420 грн.. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 10 жовтня 2024 року на 09 год. 30 хв., встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Надав суду письмові пояснення. Вказав, що фактичні обставини про відносини в родині були предметом розгляду інших справ та ряд обставин вже встановлювались судом. Зазначала, що діти в будинку мали окремі кімнати, за місцем проживання відвідували навчальні заклади, отримували медичне обслуговування. Після початку вторгнення військ країни-агресора вона тимчасово перемістила дітей на проживання до Турецької Республіки. Посилалась на постійні конфлікти з позивачем під час спільного проживання, на його неналежну поведінку та притягнення до адміністративної відповідальності. Також зазначила, що зміна місця проживання дітей є вимушеним кроком. Враховуючи викладене у поясненнях просила суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первинного позову не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. При розгляді\~справи встановлено,\~що [PERSON] \~та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, з 01 листопада 2013 року. 11 серпня 2023 року шлюб було розірвано, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/6752/22. [PERSON] та\~ [PERSON] є батьками: малолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша\~статті 15 Цивільного кодексу України). Стаття 16 ЦК України\~встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено\~статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями\~141,\~150,\~153,\~155, СК України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до\~статті 157\~СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 162 Сімейного кодексу, особа,\~яка самочинно\~змінила місце\~проживання малолітньої\~дитини,\~зобов`язана\~відшкодувати матеріальну\~та моральну\~шкоду,\~завдану тому,\~з ким\~вона проживала. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. З пояснень сторін встановлено, що 18 квітня 2022 року [PERSON] разом з дітьми виїхала за межі України. Дана обставина також підтверджується і листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-12255/0/15-22\~-Вих\~від 02.06.2022\~року,\~з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перетнули кордон України 18.04.2022 року о 19:35 год, в напрямку «Виїзд». Також з пояснень сторін встановлено, що сторони не врегульовували питання щодо місця проживання дітей, рішення суду або органів опіки з даного питання відсутнє, на час розгляду справи діти проживають разом з матір`ю поза межами України у Туреччині, між батьками склались напружені та неприязні відносини, тривають судові спори, в тому числі щодо встановлення способів участі батька у вихованні дітей. Як вказував позивача, за його ініціативою розпочатий процес щодо сприяння поверненню дітей із-за кордону в Україну на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Справа розглядається судом Турецької Республіки, за фактичним місцезнаходженням дітей. Діти перебувають за межами країни та 16 грудня 2022 року 13-й Сімейний суд м.Анталія встановив заборону на виїзд дітей з Турецької Республіки з метою убезепечення дітей від переміщення до третьої держави (лист Міністерства Юстиції України №3689/163266-30-22/12.1.2 від 11 січня 2023 року. Також, Києво-Святошинським районним судом Київської області розглядались справи за зверненням позивача до відповідача про визначення місця проживання дітей (справа №369/3735/22), та справа про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання (справа №369/6386/22). Крім того, у квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду ще з одним позовом (справа 369/6888/24). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2025 року (на даний час справа перебуває на розгляді в Київському апеляційному суді): зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] ; визначено способи участі [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , шляхом систематичного спілкування засобами комунікації (за допомогою телефонного зв`язку, інтернету, скайпу, тощо), без присутності матері, враховуючи відвідування дітьми школи та додаткових гуртків, режиму дня. Відповідно до частини першої статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз`яснень, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), в якому, зокрема, зроблено висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення». Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи надані сторонами пояснення, докази, суд приходить до висновку, що після припинення спільного проживання між батьками дітей склались вкрай напружені та неприязні стосунки як щодо особистого спілкування, так і по всіх питаннях щодо дітей. Сторони не можуть дійти згоди і не намагаються між собою погодити вирішення певних питань щодо спільних дітей. Як позивач, так і відповідач мають щодо цього власне обґрунтування, яке вважають за єдине правильне. Таким чином, при вирішенні спору не знайшли свого підтвердження наявності винних дій, рішень, бездіяльності відповідача, які б завдали позивачу моральної шкоди. Тому підстави для задоволення позову відсутні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed