Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 115890,47 грн. та 105367,88 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні; а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48343,67 грн., судовий збір у розмірі 1211,20 грн. В обґрунтування вказано, що позивач був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади заступника керуючого магазином департаменту роздрібної торгівлі та продажів, що підтверджується наказом № Z00/23/09/002 від 23.09.2024 та записами в трудовій книжці. Позивачу видано копію наказу про звільнення, в якому ознайомлено з компенсацією за 45 календарних днів (27+18) невикористаної основної щорічної відпустки, яка має бути виплачена при звільненні. Інших, належних при розрахунку виплат, як то - розмір вихідної допомоги чи таке інше, в копії наказу не зазначено. Розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, ні в день звільнення, а ні згодом, на вимогу позивача, відповідачем не були надані. Суми, що належать до виплати при звільненні, не виплачені. Останнє зарахування коштів від ТОВ «Дієса» на картковий рахунок позивача № [NUMBER] було 17.07.2024 з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за березень 2024 року» в сумі 36175,90 грн. без ПДВ, попереднє надходження було 22.01.2024 з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за жовтень 2023 року» в сумі 17514,45 грн. без ПДВ. Позивач зазначає, що заробітну плату з серпня 2023 року по травень 2024 року (за виключенням жовтня 2023 року та березня 2024 року про які зазначено вище у виписці банку) він отримав готівкою через касу підприємства. Розмір щомісячних виплат позивач не фіксував, кошти видавались безсистемно, кілька раз на місяць, різними сумами. Квитанцій про видачу готівки відповідач не надавав, позивач лише розписувався про отримання коштів в загальній відомості. З червня 2024 року виплати заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку не проводились ні через касу підприємства ні на банківський рахунок позивача. В Індивідуальних відомостях про застраховану особу, отриманих з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка ОК-5) відомості про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків за позивача внесені лише по вересень 2023 року, що свідчить про те, що відповідачем більше року не надавалась відповідна звітність до Фондів, не сплачувалися внески за застраховану особу, в результаті чого втрачено ще й страховий стаж. 25.09.2024 позивач письмово звертався до керівництва ТОВ «Дієса» з проханням надати письмове повідомлення про нараховані та належні до виплати суми та виплатити їх. Проте, зі спливом місяця, жодної реакції з боку відповідача не було, письмове звернення проігнороване. 29.10.2024 адвокатське об`єднання «Фещенко та партнери» звернулось до відповідача з адвокатським запитом про надання розрахункових документів. В разі отримання відповіді, її буде невідкладно долучено до матеріалів справи (т. 1 а.с. 1-48). Ухвалою суду від 12.11.2024 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (т. 1 а.с. 52). 26.11.2024 представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. через систему «Електронний Суд» подала відзив на позовну заяву відповідно до якого просила задовольнити позов щодо нарахованої але невиплаченої заробітної плати в розмірі 60578,28 грн (оскільки дана сума підтверджується розрахунковими листами), у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку - відмовити. Зазначила, що перед працівниками ТОВ «ДІЄСА» дійсно існує заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, проте дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили, а саме у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. У той же час, погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується. У наданому листі Торгово-Промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24.02.2022 є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору. Торгова мережа «Eldorado», до якою належить ТОВ «Дієса» зазнала значних збитків: ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполь, Херсон, Ірпінь, Буча, Мелітополь, Бердянськ, Нова Каховка; частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. За попередніми підрахунками тільки збитки мережі в товарних запасах склали понад 1 мільярд грн. Вказані обставини поставили компанію у скрутне становище, що спричинило не можливість виконання усіх зобов`язань в томі числі по оплаті заробітної плати. Таким чином, введення воєнного стану в Україні стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Дієса» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків по своєчасній виплаті заробітної плати перед позивачем (т. 1 а.с. 56-72, додатки в системі «Електронний Суд»). 29.11.2024 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав відповідь на відзив, у якому просив звернути увагу суду, що за що за розрахунковим листом за вересень 2024 року борг за підприємством після утримання обов`язкових податків та зборів становить 204152,74 грн. Крім того, відповідач у розрахунковому листку за листопад 2024 року (позивач з вересня 2024 року звільнений) зазначив чергову виплату в листопаді 2024 року в розмірі 66952,55 грн., які позивач не отримував (до відзиву долучено копію оновленої виписки банку станом на 28.11.2024 року додається). Отже, позивач не заперечує проти врахування судом при винесенні рішення суми зазначеної у розрахунковому листку за вересень 2024 року в розмірі 204152,74 грн. у зв`язку з чим до відзиву було долучено заяву про збільшення розміру позовної вимоги стосовно стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно од заяви про збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь: невиплачену заробітну плату в сумі: 204152,74 грн. без утримання обов`язкових податків та зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців в сумі: 172696,17 грн. з утриманням обов`язкових податків та зборів; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 75369,78 грн.; судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. Крім того, представник позивача зазначав, що сертифікат Київської торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 3000-24-0827 від 23.04.2024 №17/13-4/398 не може вважатись належним доказом у спорі між відповідачем та позивачем, оскільки за своїм змістом він адресований не позивачу, а державним органам, та не стосується невиконання зобов`язань між позивачем та відповідачем, які випливають з трудового договору та актів законодавства про працю, а стосується неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань перед вказаними у сертифікаті державними органами. Сертифікату торгово-промислової палати, який би засвідчував неможливість виконання внаслідок перебування ТОВ «ДІЄСА» під дією обставин непереборної сили своїх зобов`язань, покладених на нього статтями 47 та 116 КЗпП України перед позивачем ТОВ «ДІЄСА» суду так й не надало (т. 1 а.с. 73-100, додатки в системі «Електронний Суд»). 17.01.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (т. 1 а.с. 103-105). 20.01.2025 представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. через систему «Електронний Суд» подала додаткові пояснення по справі (т. 1 а.с. 106-122). 20.01.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав заперечення на додаткові пояснення відповідача (т. 1 а.с. 123-238). 17.02.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав клопотання про витребування доказів (т. 2 .а.с 1-7). 21.02.2025 представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. через систему «Електронний Суд» подала заперечення на клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 2 а.с. 8-31). 28.02.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав клопотання про витребування доказів (т. 2 а.с. 32-44). 28.02.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав додаткові пояснення по справі (т. 2 а.с. 45-70). 05.03.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав заяву про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 71-73). Ухвалою суду від 05.03.2025 відмовлено в задоволенні клопотань представника позивача - адвоката Фещенка І.С. про витребування доказів (т. 2 а.с. 75-76). 22.04.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 80-81). 04.06.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 86-88). Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. За таких обставин, суд визнав можливим проводити розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 24.09.2024 [PERSON] , який з 10.02.2021 працював в ТОВ «ДІЄСА», був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади заступника керуючого магазином департаменту роздрібної торгівлі та продажів, що підтверджується наказом № Z00/23/09/002 від 23.09.2024 та записами в трудовій книжці (т. 1 а.с. 25-27). Відповідно до наданого відповідачем розрахункового листа за вересень 2024 року, заборгованість по заробітній платі зі сторони відповідача перед [PERSON] складала 204152,74 грн. (додаток міститься в системі «Електронний Суд»). Суд критично ставиться до зазначеної представником відповідача у відзиві суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 60578,28 грн., оскільки вона не підтверджується жодними доказами, також відповідачем не надано жодних доказів про перерахування грошових коштів позивачу у листопаді 2024 року у сумі 66952,55 грн., тому суд не може врахувати як доказ розрахунковий лист за листопад 2024 року (позивача було звільнено у вересні 2024 року). Також суд критично ставиться до наданої позивачем виписки з карткового рахунку № [NUMBER] за листопад 2024 року, оскільки вона сформована по 28.11.2024 і не охоплює повністю календарний місяць, тому з неї не можливо встановити чи було здійснено ТОВ «ДІЄСА» перерахування коштів у розмірі 66952,55 грн. на рахунок позивача. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05.05.2017, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно розрахункового листа за вересень 2024 року, з якого вбачається, що борг за підприємством на кінець вересня перед позивачем становить 204152,74 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Разом з тим, згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Враховуючи зміст позовних вимог у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню також підлягають положення цивільного законодавства. У свою чергу, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 справа № 905/857/19). 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час. У листі від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (додаток в системі «Електронний Суд» у відзиві на позовну заяву). 24.03.2022 набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частинами 2 та 3 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а також знищення майна підприємства (що підтверджується матеріалами справи) чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати. Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку. Так, із долученого представником відповідача до матеріалів справи сертифіката №3000-24-0827 від 23.04.2024 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вбачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, буд. 1-А, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл) щодо обов`язку (зобов`язання), а саме: вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12.03.2022 за статтями 94 та 115-117 КЗпП України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці» з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання 12.03.2022, дата закінчення тривають на 23.04.2024 (додаток в системі «Електронний Суд» у відзиві на позовну заяву). Також варто зважати висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 та ін., які зазначають що Сертифікат ТПП не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Рішення господарських судів про стягнення з рф збитків є додатковим доказом знаходження відповідача під дією обставин непереборної сили що спричинили значну матеріальну шкоду. В Господарському суді міста Києва вже розглянутий позов товариства до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 3868247,99 дол. США заподіяних збитків (справа № 910/14555/23). Позов задоволений повністю. Виданий наказ на стягнення. Крім того, 01.08.2024 рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/2735/24 (з врахуванням зменшення розміру позовних вимог), було стягнуто з рф матеріальну шкоду в розмірі 15950007,61 доларів США, що також підтверджує факт знаходження відповідача під дією обставин непереборної сили, яка знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із військовою агресією рф (додаток в системі «Електронний Суд» у відзиві на позовну заяву). Також, у постанові від 24.01.2024 Солом`янський районний суд міста Києва у справі № 760/29187/23 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 41 КУпАП генерального директора ТОВ «ДІЄСА» суд встановив, що заборгованість із виплати заробітної плати перед звільненими та працюючими працівниками ТОВ «ДІЄСА» виникла внаслідок бойових дій та окупації частини території України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що призвело до знищення частини складських приміщень товариства та втрати контролю над частиною магазинів торгівельної мережі Ельдорадо, діяльність яких була призупинена, а деяких - припинена у зв`язку із фізичним знищенням (додаток в системі «Електронний Суд» у відзиві на позовну заяву). Крім того, Київським апеляційним судом у справі №757/2043/24-ц було проаналізовані докази знаходження ТОВ «Дієса» під дією обставин непереборної сили та ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. Ухвалюючи постанову від 22.07.2024 у справі №757/2043/24-ц Київський апеляційний суд зазначив: «Наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «ДІЄСА» за ст.ст. 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» засвідчується сертифікатом Київської торгово-промислово палати №3000-24-0827 від 23.04.2024, який отримано відповідачем після ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Разом з тим, колегією суддів апеляційного суду враховується, що у сертифікаті №3000-240827 від 23.04.2024 визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12.03.2022, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін лише 12.09.2023. Отже, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом №3000-24-0827 від 23.04.2024, та неможливістю належного виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок. Сертифікат №3000-240827 від 23.04.2024 Київської торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий ТОВ «ДІЄСА», колегія суддів апеляційного суду визнає належним та допустимим доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справі, яка переглядається, а неможливість його подання до суду першої інстанції об`єктивно не залежали від відповідача ТОВ «ДІЄСА».» В подальшому постанова від 22.07.2024 у справі №757/2043/24-ц була залишена без змін Верховним Судом постановою від 02.12.2024 (т. 1 а.с. 111-120). Отже, виходячи з вище встановлених обставин справи, можна дійти висновку, що унеможливлення виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів). Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором. Тобто, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом від 23.04.2024 № 3000-24-0827, та неможливістю належного виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок. Таким чином, у трудових правовідносинах між сторонами виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача. Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 75369,78 грн., що підтверджується копіями договору № 25102024 про надання правничої допомоги від 25.10.2024, додаткової угоди № 1 від 25.10.2024 до договору № 25102024 про надання правничої допомоги від 25.10.2024, ордеру № 1501877 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія КВ № 000862 від 24.02.2020(т. 1 а.с. 17-18, 42-43). Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову [PERSON] , судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 40830,55 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні, при подачі позову позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2041,53 грн. Оскільки позивачем сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1211,20 грн., зазначена сума судового збору не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки в цій частині позовні вимоги залишені без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial