Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АБЕКОР» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 04 листопада 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АБЕКОР» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача було укладено електронний кредитний договір № 1121092 Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, перерахувавши Відповідачу 15000,00 грн на платіжну картку № [NUMBER] . У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Кредитного договору, станом на дату подання позовної заяви виникла прострочена заборгованість у розмірі 26880,00 грн, яка складається з 15000,00 грн тіла кредиту та 11880,00 грн нарахованих процентів.. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Відповідач, [PERSON] , вважає позовні вимоги ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АБЕКОР» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1121092 від 04 листопада 2024 року необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідач не заперечує можливості укладення електронного договору шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням одноразового ідентифікатора. Однак, на думку Відповідача, позивачем не було доведено належним чином дотримання процедури укладення електронного договору, передбаченої Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, позивачем не надано належних доказів оферти на укладення кредитного договору, акцепту цієї оферти саме відповідачем, проведення належної ідентифікації особи, яка нібито укладала договір, та підтвердження вчинення електронного правочину, яке відповідач як споживач мала отримати. Надана позивачем роздруківка невідомого походження не може вважатися належним доказом укладення договору. Відповідач вважає, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт перерахування кредитних коштів саме [PERSON] . Надана Позивачем квитанція не містить підпису та печатки від установи, що проводила платіж, а отримувачем коштів у ній зазначено АТ «Сенс Банк» (поповнення карт), що не є Відповідачем. Відповідач наголошує на необхідності надання Позивачем первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували факт та суму перерахованих коштів. Оскільки, на думку Відповідача, факт укладення кредитного договору та отримання коштів не доведено належними доказами, наданий Позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим та не може бути взятий до уваги судом. Відповідач звертає увагу суду на сталу судову практику Верховного Суду, яка вказує на необхідність надання саме первинних документів для підтвердження наявності кредитної заборгованості та факту отримання коштів позичальником. Надані Позивачем докази, на думку Відповідача, не відповідають цим вимогам. Позивач, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АБЕКОР», у відповіді на відзив наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та просить суд стягнути з Відповідача, [PERSON] , суму заборгованості за кредитним договором № 1121092 від 04 листопада 2024 року у розмірі 26880,00 грн, а також понесені судові витрати. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 04 листопада 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АБЕКОР» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи позивача було укладено електронний кредитний договір № 1121092. Відповідно до умов Кредитного договору, Позивач надав Відповідачу кредит у розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок шляхом перерахування грошових коштів на платіжну картку Відповідача № [NUMBER] , що підтверджується квитанцією № 20031-1363-159643124 від 04 листопада 2024 року. Строк кредитування, визначений Кредитним договором, становив 80 (вісімдесят) днів з кінцевим терміном повернення до 22 січня 2025 року включно. Графіком платежів, який є Додатком № 1 до Кредитного договору, було встановлено періодичність та розміри платежів. Процентна ставка за користування кредитними коштами становила 0,99% в день протягом усього строку дії договору. Відповідач, [PERSON] , взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення суми кредиту та сплати нарахованих процентів не виконала. Внаслідок неналежного виконання умов Кредитного договору, станом на дату звернення позивача до суду утворилась прострочена заборгованість у загальному розмірі 26880,00 (двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, яка складається з 15000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) неповернутої суми кредиту (тіла кредиту) та 11880,00 грн (одинадцять тисяч вісімсот вісімдесят гривень 00 копійок) нарахованих процентів за користування кредитними коштами. Доказів належного виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором, зокрема щодо повернення суми кредиту та сплати процентів у встановлені строки та в повному обсязі, суду надано не було. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 610 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Суд, дослідивши відзив відповідача на позовну заяву, вважає його аргументи необґрунтованими та такими, що не спростовують належним чином встановлених судом фактичних обставин та не звільняють відповідача від обов`язку виконати взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором з огляду на наступне. Відповідач у відзиві не заперечує принципової можливості укладення кредитного договору шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Проте, Відповідач ставить під сумнів дотримання Позивачем встановленої процедури, зокрема щодо надання оферти, її акцепту, ідентифікації особи та підтвердження вчинення електронного правочину. Суд зазначає, що відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Акцептом вказаної оферти з боку Відповідача стало проходження процедури реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача та введення отриманого одноразового ідентифікатора «b04784» при укладенні Кредитного договору № 1121092 від 04 листопада 2024 року. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є належним способом підписання електронного правочину. Посилання Відповідача на відсутність підтвердження вчинення електронного правочину є безпідставним, оскільки умови укладеного Кредитного договору, включаючи графік платежів були доступні Відповідачу в її особистому кабінеті на веб-сайті Позивача, що є належним способом доведення змісту правочину до відома споживача відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Стосовно заперечень відповідача щодо ненадання належних доказів перерахування коштів, суд зазначає наступне. Надана Позивачем квитанція № 20031-1363-159643124 від 04 листопада 2024 року у сукупності з відповіддю від ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» від 27.02.2025 підтверджує факт перерахування грошових коштів на картковий рахунок Відповідача. Посилання Відповідача на необхідність надання виключно первинних бухгалтерських документів є необґрунтованим, оскільки у справах даної категорії можуть бути прийняті й інші належні та допустимі докази, що підтверджують факт надання кредитних коштів. Посилання відповідача на необхідність надання первинних бухгалтерських документів відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є необґрунтованим. У справах про стягнення заборгованості за кредитними договорами належними доказами є не лише первинні бухгалтерські документи, а й сам кредитний договір, виписка з рахунку позичальника (якщо така надавалася), платіжні документи, розрахунок заборгованості та інші докази, які в сукупності підтверджують факт надання кредиту та виникнення заборгованості. Надана Позивачем квитанція у взаємозв`язку з умовами Кредитного договору є достатнім доказом перерахування кредитних коштів відповідачу. Посилання відповідача на судову практику Верховного Суду є вибірковим та не враховує конкретних обставин даної справи. Суд погоджується з необхідністю всебічного оцінювання доказів, проте вважає, що надані позивачем докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми для підтвердження факту укладення Кредитного договору, надання кредитних коштів та наявності заборгованості. Відповідачем, всупереч вимогам статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування факту укладення Кредитного договору, отримання кредитних коштів або повернення заборгованості. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доводи відповідача, викладені у відзиві, безпідставними та такими, що не спростовують позовних вимог позивача. Надані позивачем докази в їх сукупності є належними, допустимими, достовірними та достатніми для підтвердження факту укладення Кредитного договору, виконання позивачем своїх зобов`язань та порушення відповідачем обов`язку щодо повернення кредиту та сплати процентів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за Кредитним договором у розмірі 26880,00 грн. Щодо розподілу судових витрат, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторону, яка програла справу. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн, витрати на відправку документів відповідачу у розмірі 50,00 грн, що підтверджується копією фіскального чека, та витрати на оплачений конверт С4 з підказом для відправки документів у розмірі 4,00 грн, що також підтверджується відповідним документом. На підставі викладеного,

Outcome: approved