Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

03.07.2024 в системі «Електронний суд» представником позивача [PERSON] - адвокатом Кітовським В.Л. сформована позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування про повернення дитини до місця постійного проживання. Просить зобов`язати [PERSON] , [INFO] , повернути малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в провінції Онтаріо, Канада. (т.1. а.с. 1-7). В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , який народився у м.Монреаль (Канада). Дитина від народження постійно проживала в Канаді, відвідувала школу. Приблизно у 2022 році мати почала виказувати своє незадоволення станом сімейних відносин, почувалася обтяженою вихованням сина і своїми домашніми обов`язками та, в подальшому, заявила, про розлучення. У кінці грудня 2022 року [PERSON] звернулася до суду у провінції Онтаріо, Канада та просила суд терміново розглянути її запит про надання дозволу на виїзд з Канади з сином без згоди батька. Суд відхилив доводи щодо необхідності у терміновому виїзді з Канади, а 27 березня 2023 року судовим наказом Вищого суду провінції Онтаріо (Канада) відповідачу дозволено виїхати з дитиною, [PERSON] , до Польщі на період, що не перевищує 60 днів, між 1 квітня та 10 серпня 2023 року. Постійним місцем проживанням дитини зазначено [PERSON] ). Суд зобов`язав відповідача повідомити точну адресу місця проживання у Польщі свого адвоката і проживати виключно у цьому місці. Суд також поклав на [PERSON] обов`язок забезпечити принаймні чотири рази на тиждень відео дзвінки між батьком і сином під час перебування у Польщі. Стверджує, що [PERSON] виїхала до Польщі і в подальшому до України та не повернула дитину до її постійного місця проживання, порушивши наказ суду. Відповідач відмовилась виконувати покладені на неї обов`язки щодо забезпечення спілкування батька з сином, не дає можливості брати участь у його вихованні. Після незаконного переміщення дитини відповідач не повідомила позивачу про місце перебування дитини. Ним подано заяву про повернення дитини до органів влади провінції Онтаріо у порядку передбаченому Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а 04 жовтня 2023 року - до Міністерства юстиції. Наказом Вищого суду провінції Онтаріо (Канада) від 18 грудня 2023 року у справі №FS-22-00033447-0001 встановлено, що [PERSON] порушила розпорядження суду і не повернулася до Онтаріо з своєю малолітньою дитиною. У зв`язку з цим, [PERSON] надано право на одноосібне прийняття рішень (опіки) щодо дитини [PERSON] , [INFO] , до подальшого розпорядження цього суду. Також, батьку надано право на отримання будь-якої інформації від [PERSON] та будь-яких третіх осіб, включаючи державні органи, щодо здоров`я, добробуту, освіти, паспорта та місцезнаходження дитини. Ухвалою судді від 09.07.2024 року відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з викликом сторін. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 25.07.2024 року забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про повернення дитини до місця постійного проживання, шляхом заборони виїзду за межі України малолітньої дитини, [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] , у будь-чиєму супроводі без згоди батька [PERSON] . \~ \~ \~ \~10.10.2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Венерською Г.І. подано відзив на позов (т.1. а.с. 104-119) просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що [PERSON] на початку 2016 року виїхала з України до чоловіка, який проживав у Канаді, з 2008 року, «як турист». Після народження дитини, позивач певний час утримував сім`ю. Відповідач, в свою чергу, весь час займалася вихованням та доглядом сина. Після багатьох років сімейного насильства з боку позивача по відношенню до неї та сина, сімейне життя та шлюбні стосунки між сторонами припинені. За час перебування в Канаді, сторони певний час жили в одному приміщенні, однак жодних сімейних відносин не підтримували. За час спільного проживання в Канаді (місто Торонто), [PERSON] неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно [PERSON] . У результаті її звернень до правоохоронних органів, зареєстровано 5 кримінальних проваджень відносно позивача, що підтверджується переліком злочинів зазначених в постанові про звільнення його з під варти під заставу (напад із застосуванням зброї або імітації зброї ст.267(а) ККК; висловлення погроз/смерть або тілесні ушкодження ст.264.1(1)(а); напад ст.266 ККК; напад/удушення ст.267(с); напад ст.266). 18 листопада 2022 року позивач був заарештований і звинувачений за п`ятьма пунктами. Його утримували у СІЗО протягом 4 днів, що, як зазначив поліцейський слідчий, свідчить про додаткові обтяжуючі обставини та інформацію з минулого, які дали судді підстави для такого довгого ув`язнення. Згідно умов звільнення позивача з під варти під заставу, [PERSON] обмежено можливість спілкуватися із [PERSON] безпосередньо у будь-якій формі, бути присутнім у подружньому житлі сторін - орендованій квартирі, де відповідач продовжувала жити з [PERSON] або наближатися до неї на відстань меншу ніж 500 метрів. З моменту арешту, позивач неодноразово порушував умови звільнення під заставу: регулярно намагався спілкуватися з [PERSON] , через третіх осіб з питань, не пов`язаних з сином, відправляв людей до неї до дому, також намагався зв`язатися із нею через месенджер Facebook, її матір та друзів, телефонував [PERSON] до школи, чим завдавав йому значного стресу. Враховуючи історію насильства в сім`ї та пов`язану з цим травму [PERSON] , а також фізичну та емоційну небезпеку, яку позивач становив для сина, вважала, що батька не можна залишати наодинці разом із сином. З додатку «А» до Брифу заявника щодо ТБСТ Вищого суду правосуддя по судовій справі FS-22-00033447-0000, 26 січня 2023 року, [PERSON] отримала повідомлення від детектива 22 відділку ПСТ (поліцейської служби Торонто) про те, що [PERSON] збираються знову заарештувати за порушення умов звільнення з-під арешту під заставу. Згодом повідомили, що позивач не з`явився для арешту і його місцезнаходження неможливо встановити. Одночасно видано ордер на його розшук та арешт. 06 лютого 2023 року поліція повідомила, що позивач покинув [PERSON] . Після повернення до Канади йому висунуто два додаткових кримінальних звинувачення за невиконання умов наказу про звільнення з-під варти ст. 145(5)(а) ККК. 09 лютого 2023 року орендодавець повідомив про те, що її з [PERSON] виселяють з квартири, а тому їй наказано покинути помешкання до 28 лютого 2023 року. З листопада 2022 року, позивач не здійснював жодних платежів за оренду житла та не надавав сину коштів на утримання. Єдиними джерелами їх доходу були система Ontario Works та канадська дитяча допомога. За таких обставин виїхала до Польщі разом з сином, щоб знайти притулок в родини, провести час із батьками, зважаючи на неодноразове домашнє насильство, травмування психіки сина та відсутності житла для подальшого проживання. Позивач відмовився дати дозвіл на виїзд з сином, тому звернулась до Вищого суду правосуддя для отримання дозволу на виїзд за межі країни. В додатку «А» до Брифу Заявника щодо ТБСТ Вищого суду правосуддя по судовій справі FS-22-00033447-0000, зазначено, що позивач заявив, що буде перешкоджати будь-яким спробам відповідача поїхати з [PERSON] , хоча він сам неодноразово виїжджав за межі Канади після першого його арешту (зокрема до Республіки Польщі щоби провести час зі своїми батьками), а також виїхав за межі Канади, щоб уникнути другого арешту, і не робив жодних спроб побачитися з [PERSON] протягом більше 6-ти тижнів. Під час слухання справи, він запропонував сім`ї проживати в притулку для «жінок, які зазнали насильства». 27 березня 2023 року судом надано дозвіл на її виїзд разом з сином до Республіки Польща. У квітні 2023 року [PERSON] разом з сином виїхали до Республіки Польща, а потім виїхали й звідти через переслідування з боку позивача. Зазначає, що одного дня коли вона гуляла із сином та подругою, вона побачила [PERSON] на невеликій дистанції від себе, розшукуючи їх. Наголошувала, що позивач знехтував тим, що кримінальний суд заборонив йому наближатися до неї ближче ніж на 500 метрів, де б вона не була. Вимушені покинути місто та негайно повідомила поліцію та слідчого в Торонто, який розслідував справу про насильство. У червні 2023 року відповідач разом із сином повернулися до міста Кременчук, Україна де перебувають в безпеці, в них є прекрасний і безпечний дім, дбайливі батьки і їм ніщо та ніхто не загрожує. За час проживання з позивачем, дитина неодноразово піддавалася фізичному та психологічному насиллю, в результаті психоемоційний стан дитини погіршувався з кожним днем, у [PERSON] з`явились порушення сну, постійна тривожність, відчуття небезпеки. У зв`язку із вищезазначеним, вже перебуваючи в Україні, звернулась до психолога для покращення психологічного здоров`я дитини. Під час психологічного дослідження, син повідомив раніше не відомі обставини, як то вчинення батьком відносно сина діяння, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України розбещення неповнолітніх. На основі отриманих відомостей подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області та здійснюється досудове розслідування. Заочним рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2023 року справа № 688/2659/23 шлюб між сторонами розірвано. Крім того, нею ініційоване судове провадження про визначення місця проживання дитини. Син навчається в 1-му класі Кременчуцького ліцею «Перша Британська школа».19 вересня 2024 року практикуючим психологом [PERSON] надано висновок психологічного дослідження [PERSON] з метою встановлення його психологічного стану. Психолог у своєму висновку зазначив, що будь-які різкі зміни у звичному графіку та колі спілкування для Марка будуть гострим травматичним переживанням, яке може призвести до психосоматичних та психоемоційних порушень, що призведе до погіршення якості життя дитини. Дано рекомендації для збереження психоемоційного стану дитини, запобігання психотравмуючих ситуацій та не підвищення рівня тривоги, лишити за дитиною право та бажання проживати в Україні з матір`ю, відвідувати школу та спілкуватись з важливими для нього однолітками. Ураховувати потреби, почуття та емоції [PERSON] , з метою попередження негативних наслідків. Тим самим захистити дитину від можливих психоемоційних та соматичних порушень, зберігаючи право дитини на щасливе дитинство. Наголошує, що батько жодним чином не виконував своїх батьківських обов`язків, тобто не здійснював ефективно свої права піклування про дитину, а саме матеріально та духовно не дбав про сина, не дбав про його здоров`я, фізичний, психічний та духовний розвиток. Позивач залишив сина на повне утримання матері та не надавав коштів на оренду житла, харчування та навчання сина, тобто базових потреб дитини, які повинні забезпечувати батьки. На переконання відповідача відсутні будь-які підстави вважати, що переміщення [PERSON] в Україну та його перебування в ній, з точки зору положень Конвенції, можна розцінити як незаконні. Враховуючи поведінку позивача, вчинення ним неодноразового домашнього насильства, яке зафіксоване правоохоронними органами, взяття його під варту, погроз, зневажливого ставлення до сина і до дружини, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Наголошувала, що батько не надав суду жодних доказів того, що він має змогу утримувати чи піклуватися про дитину, що [PERSON] буде забезпечений житлом, продуктами харчування та іншими необхідними речами. Сторони по справі фактично та юридично припинили свої сімейні відносини, враховуючи поведінку позивача, подальше спільне проживання сторін є неможливим та суперечить інтересам відповідача. 15.10.2024 року представником позивача [PERSON] адвокатом Кітовським В.Л. подано відповідь на відзив. (т 1 а.с. 169-171). Наголошує, що права піклування належать позивачу як батьку [PERSON] і вони ефективно здійснювалися. Так, наказом від 27 березня 2023 року передбачено, що поки дитина та відповідач перебувають в Онтаріо (Канада), позивач матиме право на виховання дитини під наглядом двічі на тиждень, що розпочнеться якнайшвидше. Крім часу відведеного для батьківських зустрічей позивач матиме можливість відео зустрічей з дитиною двічі на тиждень. Також, згідно з розпорядженням Вищого суду провінції Онтаріо від 18 грудня 2023 року, позивач тимчасово має право на одноосібне прийняття рішень щодо дитини, [PERSON] , [INFO] . Син сторін є громадянином Канади, і громадянином України. Позивач вчиняв усіх залежних від нього дій для ефективного виховання дитини, бачився з дитиною до моменту переміщення, брав участь у його вихованні, цікавився успіхами у закладі освіти, де навчався [PERSON] , спільно проводив час та свята з дитиною, що підтверджується фотографіями. Таким чином, батько здійснював свої права піклування до того як вони були порушені [PERSON] . Після переміщення дитини, позивач виконував свій обов`язок щодо забезпечення дитини шляхом переказу грошових коштів на банківську карту відповідача. Від моменту переміщення дитини, [PERSON] , до початку адміністративної процедури щодо повернення дитини пройшло менше року. Зважаючи на приписи ст. 12 Конвенції [PERSON] може бути повернений до країни постійного місця проживання Канада, [PERSON] . Зазначає, що надані [PERSON] документи свідчать про те, що дитина не відвідує загальноосвітню школу в Україні, отже нехтування матір`ю своїх обов`язків щодо забезпечення належного розвитку дитини. Окрім того, не можливо визначити, чи регулярно дитина відвідує заняття, які проводяться ТОВ «Кременчуцький ліцей «Перша Британська школа», чи спілкується [PERSON] при цьому з іншими дітьми та чи має час на дозвілля. Тривале перебування [PERSON] в Україні обумовлене саме поведінкою відповідача, яка незаконно перемістила його до України і перешкоджає батькові брати участь у вихованні сина. Зазначає, що копія [PERSON] та додаток А, які є матеріалами справи FS-22-00033447-0000, не встановлюють чи підтверджують описаних у цих документах відомостей, а є лише заявою [PERSON] та викладом її аргументів, що вбачається із змісту самого Брифу та Додатку до нього. Так, вказані документи заповнювала сама відповідач та її адвокат, а тому вони не встановлюють будь-яких фактичних обставин, а є лише її суб`єктивною думкою. Відповідач не подала жодних інших доказів, які б свідчили про факт домашнього насилля з боку позивача щодо неї. [PERSON] не був визнаний винним у вказаних злочинах. Зазначає, що обвинувачення були висунуті виключно з метою уможливити її виїзд з Канади через усунення чоловіка від участі у вихованні дитини та створенні перешкод у реалізації його прав щодо дитини. Відповідач не надала ні доказу переслідування її позивачем, ні доказу звернення її до поліції Торонто. Дослідження психолога від 14 листопада 2023 року порушує конституційні права [PERSON] та містить звинувачення й твердження про вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою суду від 13.05.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримує доводи позову щодо необхідності повернення дитини до Канади, Онтаріо. Стверджує, що наразі дитині облаштовані належні умови проживання та відвідування школи у Онтаріо, Канада. Він працює та має змогу забезпечити матеріально як сина, так і колишню дружину. Незаконно позбавлений можливості виховувати та опікуватись дитиною. Відкидає звинувачення щодо неправомірної поведінки по відношенню до дитини. Відповідач [PERSON] підтримує доводи відзиву. Зазначає, що зважаючи на отримані висновки рекомендації психолога та повідомлені сином обставини, то повернення дитини до Канади неможливе. Саме на території України нею створені умови для проживання та зростання сина сторін. [PERSON] відвідує школу, соціалізований. Стверджує, що допит дитини судом є психотравмуючим для неї. Письмова промова долучена до справи. Представник третьої особи виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився. Надано висновок щодо недоцільності повернення дитини до місця постійного проживання. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] у м. Монреаль (Канада) народився [PERSON] та постійно проживав у місті Онтаріо Канада до квітня 2023 року. Батьками [PERSON] є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . [PERSON] має множинне громадянство, - є громадянином Канади паспорт [NUMBER] та України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України № [NUMBER] від 29.01.2018, виданою Посольством України в Канаді. 18 листопада 2022 року [PERSON] заарештований та звинувачений за 5 пунктами Кримінального кодексу Канади. Згідно умов звільнення, [PERSON] обмежено можливість спілкуватись із [PERSON] безпосередньо у будь-якій формі, бути присутнім у подружньому житлі сторін або наближатись до [PERSON] на відстань меншу ніж 500 метрів. Також, встановлено, що у провадженні суду Онтаріо муніципалітет Торонто (Канада) перебувала справа за заявою [PERSON] щодо термінового надання дозволу на виїзд з Канади з сином без згоди батька дитини. Судовим наказом Вищого суду провінції Онтаріо (Канада) від 27 березня 2023 року [PERSON] дозволено виїхати з дитиною, [PERSON] до Польщі, на період, що не перевищує 60 днів між 1 квітня та 10 серпня 2023 року. У судовому наказі зазначено постійне місце проживання дитини [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] повідомити точну адресу місця проживання у Польщі свого адвоката і проживати виключно у цьому місці. Суд поклав на заявника обов`язок забезпечити принаймні чотири рази на тиждень відео дзвінки між батьком і сином під час перебування у Польщі. Наказом вищого суду [PERSON] від 27 березня 2023 року встановлено право батька на виховання сина під наглядом двічі на тиждень, що розпочнеться якнайшвидше. Крім відведених батьківських зустрічей батько матиме можливість відео зустрічей з дитиною двічі на тиждень. Наказом Вищого суду провінції Онтаріо Канада від 18 грудня 2023 року у справі FS-22-00033447-0001 встановлено, що мати дитини порушила розпорядження суду і неповернулась до Онтаріо зі своєю малолітньою дитиною. У зв`язку з чим, [PERSON] надано право на одноосібне прийняття рішень (опіки) щодо дитини [PERSON] , 06 червня 2017 року до подальшого розпорядження цього суду. Також батьку надано право на отримання будь-якої інформації від [PERSON] та будь-яких третіх осіб, включаючи державні органи, щодо здоров`я, добробуту, освіти, паспорта та місцезнаходження дитини та прийняття рішень стосовно малолітньої дитини. Встановлено судом і те, що з червня 2023 року [PERSON] та [PERSON] проживають в місті Кременчуці. Заочним рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю, бабою та дідом. Будинок [ADDRESS] є двоповерховий з усіма комунальними зручностями. Для дитини облаштована окрема кімната відповідно до віку. Дитина відповідно до договору №23.08 навчається у першому класі ТОВ «Кременчуцький ліцей» «Перша Британська школа». \~ \~ \~ \~Висновком № 03-09 від 04.12.2024 року Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області зазначено щодо недоцільності повернення дитини до місця постійного проживання в провінції Онтаріо Канада. Звертаючись до суду позивач стверджував, що [PERSON] , народився в Канаді та з народження і до незаконного переміщення до України постійно проживав в Канаді. Також зазначав, що мати дитини без його згоди як батька [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до України. [PERSON] вважає, що [PERSON] здійснила протиправне переміщення дитини до України та продовжує незаконно утримувати дитину в Україні, тому, на його думку, дитина підлягає поверненню до Канади на підставі Конвенції 1980 року. Щодо порушення права на опіку (піклування) внаслідок переміщення дитини. Судом встановлено, що у канадському суді позивачу встановлена одноосібна опіка над [PERSON] до подальшого розпоряджання цього суду. У провадженні Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Станом на день розгляду справи рішення по справі не ухвалено. \~ \~ \~ \~Отже, судом встановлено, що судовими органами Канади питання щодо повернення дитини до постійного місця проживання не вирішено, відсутнє судове рішення суду встановленого Законом і щодо визначення місця проживання дитини. Щодо фактичного здійснення права на піклування до переміщення дитини. \~ \~ \~ \~27 березня 2023 року на підставі судового наказу провінції Онтаріо Канада відповідач виїхала з Канади з сином сторін (віком 6 років) в Польщу, у червні 2023 року виїхала в Україну, а позивач подав заяву в рамках Гаазької угоди у жовтні 2023 року, вимагаючи повернути дитину до Канади. Судом також встановлено, що позивач фактично не здійснював свої права піклування щодо дитини, і невідомо чи не продовжував би здійснювати такі права, якби не переміщення дитини. Щодо наявності/відсутності підстав для відмови у поверненні дитини до країни постійного проживання. Згідно з частиною першою статті 12 Конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). За змістом частини другої статті 12 Конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Положення частини другої статті 12 Конвенції 1980 року є виключними обставинами лише в разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини. Про це йдеться у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 757/32690/20-ц. Тобто, суд може досліджувати питання щодо того, чи прижилась дитина в державі, де вона незаконно утримується лише у тому випадку, коли звернення з заявою згідно з Конвенцією 1980 року було здійснено з пропуском річного строку з моменту такого переміщення та початку утримування. Як зазначено вище, у червні 2023 року відбулось переміщення дитини, Інжиєвського Марка в Україну, позивач подав до Центрального Органу Канади заяву про повернення дитини за Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, 04 жовтня 2023 року звернувся до Міністерства юстиції України яким позов не ініційовано. Як встановлено судом процедура повернення дитини, розпочата до спливу річного терміну з моменту її переміщення, а тому у цій справі підлягають застосуванню частина перша статті 13 Конвенції 1980 року, якою передбачено, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a)особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Так, позивач фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини, за твердженням відповідача джерелом її доходів у Канаді була система Ontario works та канадська дитяча допомога, 09 лютого 2023 року орендар повідомив відповідача про негайне звільнення приміщення у зв`язку з несплатою. Долучені позивачем квитанції про грошові перекази за період січень квітень 2024 року (т.1 а.с. 169 -170), фотознімки різних періодів сімейного життя в Канаді (т. 1 а.с. 177-203) та його пояснення у судовому засіданні про епізод передачі побутових речей сину на територію України не є доказами належного піклування. При цьому стороною відповідача не надано доказів того, які б доводили існування згоди позивача (мовчазної, письмової, чи усної) на переміщення дитини з її постійного місця проживання. Навпаки, активна процесуальна поведінка позивача, а саме звернення із заявою до Центрального Органу Канади про повернення дитини за Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, подання позову до суду держави України доводять відсутність згоди батька на переміщення дитини з Канади до України. У відзиві на позовну заяву відповідач посилалась на те, що на даний час існує серйозний ризик того, що повернення (переміщення) дитини поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «b» ч. 1 ст. 13 Конвенції). На підтвердження цієї обставини сторона відповідача надає дослідження практикуючого психолога щодо перебігу психологічної роботи з малолітнім, а також до відзиву на позовну заяву додано витяг з ЄРДР щодо повідомлення про злочин. Пункт 50 Віденських керівних принципів визначає, що Держави мають розглянути питання про внесення змін, якщо в цьому є потреба, до своїх кримінально-процесуальних кодексів, щоб дозволити, зокрема, зняття показань дитини-свідка на відеоплівку і представлення їх до суду як офіційно визнаного доказу. Зокрема, службовцям поліції і прокуратури, суддям слід понад усе враховувати інтереси дитини, наприклад, під час поліцейських операцій і опитування дітей-свідків. Опитування в «Зеленій кімнаті» становить собою лише спеціальний спосіб проведення допиту чи опитування, результатом якого мають стати відомості, що містяться в показаннях особи, яку опитують, з метою використання під час судового розгляду відповідно до інших правил, що стосуються допустимості доказів. Суд запропонував відповідачу надати такий доказ, при цьому вважав, що достовірність свідчень дитини при її опитуванні могли бути належним чином підтвердженими відповідним доказом. Проте, за відсутністю вказаного доказу оцінити належним чином покази дитини не представляється можливим. \~ \~ \~ \~Верховний Суд у своїй практиці постійно вказує на те, що згідно із законом на суд покладений обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, враховувати факти вчинення домашнього насильства як стосовно дитини, так і у присутності дитини. Тобто в разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти, чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або у її присутності. Так само і ЄСПЛ звертав увагу на те, що при ухваленні рішень щодо обмеження права на спілкування національні органи влади зобов`язані враховувати стверджувану історію домашнього насильства заявника як відповідний і обов`язковий фактор, який повинен бути зважений під час оцінки. Відповідач послідовно покликалась до іноземних правоохоронних органів, щодо застосування домашнього насильства. Так само доводи про застосування насильства наводила відповідач і у відзиві на позов. Суд встановив, що кримінальні провадження, порушені за заявами відповідача, в Канаді, закриті. За заявою відповідача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 156 КК України, процесуальне рішення станом на день розгляду справи не прийнято. \~ \~ \~ \~Доказом, які хоча б у якомусь ступені свідчили про девіантну поведінку позивача є його арешт у листопаді 2022 року за результатами звернення [PERSON] до правоохоронних органів Канади та подальше звільнення під заставу з забороною спілкування з відповідачем безпосередньо у будь-якій формі, бути присутніми у подружньому житлі сторін або наближатись до відповідача на відстань не менше ніж 500 метрів Згідно з постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №757/32690/20-ц негативні стосунки між батьками дитини, які вирішуються в судовому порядку, не є свідченням існування серйозного ризику створення для дитини нетерпимої обстановки. Думка дитини може бути висловлена: у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Отже, в даному випадку, завдання суду забезпечити найкращі інтереси дитини, а не лише інтереси та бажання батьків. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи. Пояснення дитини психологу за відсутності інших даних сприймається судом як таке, що існує серйозний ризик того, що повернення до Канади створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Клопотання про призначення судово-психологічної експертизи позивачем не заявлено. Положеннями статті 20 Конвенції 1980 року встановлено, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність обставин, визначених частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року, які слугують підставою для відмови у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Щодо втручання у право на приватне життя. У світлі приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод немає сумніву, що втручання у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя у питанні повернення дітей до місця їх постійного проживання здійснюється згідно із законом та переслідує легітимну мету. Разом з тим ЄСПЛ неодноразово наголошував, що не менш важливою у подібній категорії справ є оцінка пропорційності такого втручання. За практикою ЄСПЛ суди повинні приділяти особливу увагу тому, щоб існували достатні гарантії того, що повернення дитини відбулося в найкращих можливих умовах для дитини. На думку ЄСПЛ держави повинні забезпечувати комбіноване і гармонійне застосування Конвенції та Гаазької конвенції, беручи до уваги її мету та наслідки для захисту прав дітей та батьків з метою забезпечити дотримання зобов`язань, прийнятих на себе Високими Договірними Сторонами Конвенції, шляхом тлумачення та застосування положень Конвенції у спосіб, який робить її гарантії практичними та ефективними. Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку, беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу, і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». ЄСПЛ у власній практиці неодноразово наголошував, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе. Ця ж сама філософія закладена і в Гаазьку конвенцію, яка пов`язує цей інтерес до відновлення статусу-кво за допомогою винесення рішення про негайне повернення дитини до її країни постійного проживання у разі незаконного викрадення, при цьому беручи до уваги той факт, що неповернення дитини іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, тим самим пояснюючи існування виключень, особливо у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини піддасть її фізичній чи психологічній шкоді або іншим чином помістить її в нестерпну ситуацію (стаття 13, перший абзац, (b). Таким чином, не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно. Найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією. Тим не менш, їх не можна сприймати в ідентичній манері, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або ж приймає рішення по суті заяви про батьківську опіку або батьківські права, враховуючи, що останнє судове провадження в принципі не має нічого спільного з намірами Гаазької конвенції. Таким чином, в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Разом з тим, він повинен переконатися в тому, що процес прийняття рішень, результатом якого стало прийняття національними судами оспорюваних заходів, був справедливим і дозволив усім зацікавленим сторонам повною мірою викласти свої аргументи, і що найкращі інтереси дитини були захищені. ЄСПЛ вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції. Стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько. У цьому контексті ЄСПЛ неодноразово наголошував, що негайне розлучення дитини з її матір`ю має виключатися з огляду на ймовірність психологічної травми для дитини. Доводи відповідача про неможливість винаймати власне житло у Канаді підтверджуються обставинами справи, згідно з якими відповідач, з 2016 року по 2023 рік проживала в Канаді, не працевлаштована, здійснювала догляд за малолітньою дитиною, не отримує дохід в Канаді. Наведені обставини доводять той факт, що відповідач не має тривалого зв`язку з державою Канада, і, внаслідок цього зазнаватиме непропорційного втручання в її приватне життя. Враховуючи найкращі інтереси дитини, відповідач довела факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини, а тому наявні підстави для відмови у задоволення позову щодо повернення дитини за місцем постійного проживання, а саме до Канади. Зазначені факти оцінено в сукупності з дотриманням інтересів дитини, які є пріоритетними порівняно з правами батьків, як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків. Отже таке повернення, про яке просить позивач, не відповідає інтересам дитини і приписам Конвенції 1980 року, що передбачає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини; відмова у поверненні малолітнього до Канади не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав батька на участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею і відповідає найважливішим інтересам дитини, що є більш важливими порівняно з інтересами батька. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Позивач, посилаючись на те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування про дитину, не взяв до уваги, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Саме лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав не є достатнім для твердження, що в найкращих інтересах дитини є повернення її за місцем проживання батька. Щодо необхідності передачі дитини батьку на виконання судового наказу вищого суду провінції Онтаріо віл 27 березня 2023 року суд вважає за необхідне зазначити, що відмова у позові ґрунтується на приписах Гаазької конвенції, що визначає виключні випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини, і такі випадки суд встановив. Додержанню найкращих інтересів дитини відповідатиме виправдане в силу об`єктивних причин неповернення дитини до Канади задля убезпечення заподіяння їй фізичної чи психологічної шкоди чи створення небезпечної обстановки. Судом враховано висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21), відповідно до якого в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року). Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції). Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій Конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України

Outcome: dismissed