Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

23 травня 2024 року адвокат Михайленко Н.М., яка є представником позивачки [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , предметом якого є: визнання недійсним договору дарування від 21 лютого 2024 року житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,054 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за тією ж адресою, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Остащенко Н.О. та зареєстровано у реєстрі за № 192. В обґрунтування заявлених вимог представник позивачки зазначила, що з 2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі та позивачці на праві власності належали вказаний вище житловий будинок та земельна ділянка. В 2009 році позивачка подарувала відповідачу частку житлового будинку та земельної ділянки. В 2024 році під час сварки відповідач виявив бажання оформити повністю вказане вище нерухоме майно на себе, обґрунтовуючи це тим, що вони перебувають у шлюбі, несуть спільні витрати на утримання нерухомого майна, тому для збереження сім`ї та налагодження стосунків відповідач наполягав на оформленні на нього ще частки вказаного житлового будинку та земельної ділянки. 21 лютого 2024 року між позивачкою [PERSON] , як дарувальником, та відповідачем [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування частки спірного житлового будинку та земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Остащенко Н.О. та зареєстровано у реєстрі за № 192. Однак, 05 квітня 2024 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а 10 квітня 2024 року відповідач зняв позивачку з зареєстрованого місця реєстрації, не повідомивши її про це, хоча п. 3 вказаного договору дарування було передбачено, що дарувальник залишається бути зареєстрованим за адресою майна, що відчужується. Відповідач почав вчиняти сварки та перешкоджати позивачці коритуватися житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, вигнав її з дому. Після отримання судової повіски про виклик до суду у справі про розірвання шлюбу, чергових сварок та доведення відповідачем інформації про те, що вона знята з реєстрації місця проживання, позивачка потрапила до лікарні в м. Одеса з загостренням хронічних хвороб енцефалопатія та перебувала на лікуванні з 24 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. На теперішній час позивачка не має зареєстрованого місця проживання, що позбавило її можливості проживати в житловому будинку, який належав їй на праві власності. Оспорюваний договір дарування зі своїм чоловіком позивачка уклала через негативні життєві обставини, а саме через постійні сварки, а іноді бійки зі сторони чоловіка, який висунув умову, що для подальшого збереження їх сім`ї вона має оформити на нього частину нерухомого майна та внаслідок збігу таких обставин відповідач умисно скористався тяжкими життєвими обставинами та змусив позивачку укласти оспорюваний договір дарування, який був укладений на край невигідних умовах для неї та під впливом тяжкої обставини, а також, що під час укладення оспорюваного правочину позивачка перебувала в пригніченому психоемоційному стані, почувалася самотньою, через сварки з відповідачем, її моральний стан був важкий, оскільки відповідач обіцяв зберегти сімейні відносини після укладення договору дарування, тому позивачка погодилася на його укладення. На теперішній час позивачка позбавлена можливості проживати в спірному житловому будинку, відповідач не дотримався умов договору, у зв`язку з чим значно погіршився матеріальний стан позивачки, у неї відсутнє інше майно. Посилаючись на те, що укладення позивачкою договору дарування сталося під впливом тяжкої для неї обставини, а саме введенням в оману її відповідачем щодо подальшого спільного проживання однією сім`єю, збереження шлюбу, шляхом вчинення психічного тиску відповідача та своїми прямими умисними діями, спрямованими на введення в оману позивачки щодо істотної обставини правочину, з метою отримання певної вигоди для себе, відповідач спонукав позивачку до укладення договору дарування, в той час, як воля позивачки виражалася не вільно, що полягало у навмисному та цілеспрямованому введенню її в оману щодо факту, який впливав на укладення правочину, адже відповідач вплинув на її волевиявлення та він знав про те, що якби між ними не було домовленості щодо подальшого сумісного проживання однією сім`єю, позивачка не вчиняла би правочин, невигідний для неї і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона фактично позбавила себе єдиного житла, представник позивачки просила визнати недійсним спірний договір дарування. Ухвалою від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 12 червня 2024 року від представника відповідача адвоката Пугаченка С.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає та вважає, що позивачкою не доведено обставин, які за ч. 1 ст. 233 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.Просив в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що викладені позивачкою оставини про те, що оспорюваний правочин договір дарування вона вчинила під впливом тяжкої обставини для неї і на вкрай невигідних умовах, внаслідок постіних сварок, а іноді бійок, та, що начебто відповідач висунув умову про дарування частки нерухомого майна для подальшого збереження їх сім`ї, не відповідають дійсності та відповідачем категорично заперечуються. Відповідач все життя наполегливо трудився, отримував високу заробітну плату працюючи третім механіком на суднах, а потім в лавах Збройних Сил України, допоки не був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я, на теперішній час є інвалідом ІІІ групи. В зв`язку із втратою здоров`я та відповідно погіршенням йогоматеріального стану, з листопада 2023 року сімейне життя з позивачкою стало поступово погіршуватися. Позивачка переважно проживала у своєї доньки від першого шлюбу [PERSON] в м. Одеса. Наприкінці січня 2024 року, відповідач виявив, що зникли сімейні готівкові кошти, в зв`язку з чим відбулася напружена розмова між сторонами в ході якої позивачка зізналася, що кошти взяла на придбання квартири в м. Одеса. З цього приводу відповідач звертався із заявою у поліцію. За результатом звернення було проведено перевірку та встановлено, що колишня дружина [PERSON] в лютому місяці 2024 року придбала квартиру в м. Одеса за спільно нажиті в шлюбі грошові кошти. Як було з`ясовано в подальшому, позивачка передала кошти своїй дочці [PERSON] , яка 02 лютого 2024 року за договором купівлі-продажу придбала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . З того часу позивачка втратила інтерес до будинку в м. Очакові, нести солідарні витрати на його утримання не бажала, продовжила проживати в м. Одеса та запропонувала передати свою частку спільного майна відповідачу в дар, на що відповідач погодився. 21 лютого 2024 року між позивачкою [PERSON] , як дарувальником, та відповідачем [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування, що був посвідчений приватний нотаріус Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Остащенко Н.О. Позивачка передала відповідачеві ключі від будинку та кадастрову документацію на частку земельної ділянки, що є фактом прийняття дарунку обдарованим, відповідно до вимог ч. 4 ст. 722 ЦК України. Відповідно до п. 13 договору дарування, сторони підтверджують, що цей договір ними особисто підписаний, вчиняється не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є фіктивним або удаваним правочином та спрямований па реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, договір відповідає дійсним намірам сторін, укладається у відповідності зі справжньою їх волею, на вигідних для них умовах, без приховування фактів, які мають істотне значення, укладення даного договору не викликане скрутним матеріальним становищем або психічним станом кожної із сторін, вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають на захворювання, які перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не знаходяться під впливом лікарських та інших препаратів і речовин, які впливають на їхню свідомість, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, що створюються ним; договором визначені всі істотні умови; відповідність відомостей, зазначених в договорі, поданим для його посвідчення документам, сторонами перевірено, жодні претензії з цього приводу до нотаріуса відсутні; договір не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; нотаріусом роз`яснено вимоги законодавства стосовно вказаного правочину; сюрони не обмежені в праві укладати правочини; правочин вчиняється у формі, встановленій законом, він не суперечить правам та інтересам кожної із сторін, вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково). Отже, позивачка передала відповідачу ключі від будинку, звернулась з правовстановлюючими документами до нотаріуса з метою укладання спірного договору, нотаріусом були роз`яснені сторонам усі умови договору, права сторін, проект договору узгоджувався зі сторонами, був прочитаний вголос та сторонами підписний, позивачка звільнила будинок від свого майна та повернулась до м. Одеси. Тобто позивачка свідомо послідовно вчиняла дії по відчуженню майна. посилання на порушення вимог п. 4 договору дарування, відповідно до якого місце проживання дарувальника залишається бути зареєстрованим за адресою майна, що відчужується, як на суттєву умову при укладенні договору дарування є неспроможним, оскільки за правовою природою договір дарування є безумовним, а зазначені відомості в п. 4 договору є констатацією факту. Позивачка дійсно була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з припиненням шлюбних відносин та ведення спільного господарства, відповідач подав позов про розірвання шлюбу, та відповідачка проти задоволення позову не заперечувала. Позивачкою не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а саме під час хвороби, через сварки з чоловіком, бійки та за гострого бажання зберігти сім`ю. З виписки № 291 з медичної карти хворої вбачається, що [PERSON] пройшла лікування в денному стаціонарі з 24 квітня по 30 квітня 2024 року, кризових станів не було. Зазначений письмовий доказ не доводить наявності тяжкої обставини зокрема тяжкої хвороби позивачки та існування її саме на момент укладення спірного договору. Посилаючись на викладене, представник відповідача зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, представник позивача надав попередній розрахунок витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката, які складають 31000 грн. Ухвалою від\~10\~грудня 2024 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Михайленко Н.М. в судовому засіданні повністю підтримали вимоги викладені в позовній заяві та просили їх задовольнити. Крім того, представник позивачки просила зменшити судові витрати, які просив стягнути представник відповідача з відповідачки, оскільки вони є завищені. Представник відповідача адвокат Пугаченко С.Ю. в судовому засіданні зазначив, що свої заперечення проти задоволення позову викладенні у відзиві на позовну заяву він підтримує, в задоволенні позову просив відмовити. Крім того, представник просив стягнути з позивачки понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 31000 грн. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Остащенко Н.О. в підготовче судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 21 лютого 2024 року [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) уклали договір дарування, відповідно до якого дарувальник передала безоплатно частку земельної ділянки площею 0,054 га кадастровий номер 4810300000:02:015:0018, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та частку житлового будинку з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у власність обдарованому (чоловіку), а обдарований прийняв в дар вказане майно. Вказаний договір дарування нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Остащенко Н.О. та зареєстрований у реєстрі за № 192. (а.с. 13-14). Пунктом 13 вказаного договору дарування, сторони підтверджують, що цей договір ними особисто підписаний, вчиняється не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є фіктивним або удаваним правочином та спрямований па реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, договір відповідає дійсним намірам сторін, укладається у відповідності зі справжньою їх волею, на вигідних для них умовах, без приховування фактів, які мають істотне значення, укладення даного договору не викликане скрутним матеріальним становищем або психічним станом кожної із сторін, вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають на захворювання, які перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не знаходяться під впливом лікарських та інших препаратів і речовин, які впливають на їхню свідомість, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, що створюються ним; договором визначені всі істотні умови; відповідність відомостей, зазначених в договорі, поданим для його посвідчення документам, сторонами перевірено, жодні претензії з цього приводу до нотаріуса відсутні; договір не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; нотаріусом роз`яснено вимоги законодавства стосовно вказаного правочину; сюрони не обмежені в праві укладати правочини; правочин вчиняється у формі, встановленій законом, він не суперечить правам та інтересам кожної із сторін, вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково). Дарувальник передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровуваний прийняв у дарунок частку будинку та земельної ділянки, яка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Під друкованим текстом договору дарування містяться підписи позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] (звор. бік а.с. 14). Як вбачається\~із матеріалів\~справи,\~позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 03 версеня 2002 року, що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади (а.с. 15). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та\~шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦП України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Частиною 2 статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивачка, як на підстави визнання спірного договору дарування недійсним посилається на те, що відповідач зняв її з зареєстрованого місця реєстрації, не повідомивши про це, хоча пунктом 3 договору дарування було передбачено, що дарувальник залишається бути зареєстрованим за адресою майна, що відчужується; також, що вона уклала оспорюваний договір дарування зі своїм чоловіком через негативні життєві обставини, а саме через постійні сварки, а іноді бійки зі сторони чоловіка, який висунув умову про те, що для подальшого збереження їх сім`ї вона має оформити на нього частину нерухомого майна та внаслідок збігу таких обставин відповідач умисно скористався тяжкими життєвими обставинами та змусив її укласти оспорюваний договір дарування, який був укладений на край невигідних умовах для неї та під впливом тяжкої обставини, а також, що під час укладення договору дарування вона перебувала в пригніченому психоемоційному стані, почувалася самотньою, через сварки її моральний стан був важкий, однак відповідач обіцяв зберегти сімейні відносини, тому вона погодилася на укладення оспорюваного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Разом з тим, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Так, позивачка [PERSON] на час вчинення правочину досягла 57 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та його було нотаріально посвідчено. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивачки такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом. Позивачкою та її представником не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. Крім того, позивачкою раніше вже вчинявся такий же правочин, щодо дарування відповідачу іншої 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, а тому з умовами укладення договору дарування вона була обізнана і раніше. Також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що між сторонами було укладено договір дарування частки житлового будинку та земельної ділянки, про укладення договору дарування свідку [PERSON] було відомо від позивачки ще до його укладення, а свідок [PERSON] про нього дізналась вже після укладення, коли відповідач подав на розлучення з позивачкою та зняв її з зареєстрованого місця реєстрації. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Отже,\~судом не\~встановлено обставин,\~за яких\~дії позивачки\~щодо укладення\~договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій відповідача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Крім того, на підтвердження позовних вимог, позивачкою, надано письмовий доказ, а саме виписку № 291 з медичної карти хворої [PERSON] про проведення її лікування в денному стаціонарі КНП «КДЦ № 29» ОМР з 24 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року. Разом з тим, зазначений письмовий доказ не доводить наявність тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби позивачки на момент укладення нею договору дарування від 21 лютого 2024 року. Таким чином, доказів на підтвердження того, що оскаржуваний правочин, вчинений внаслідок тяжких обставин, суду не надано, а такж не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування тяжких обставин, а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивачки. З огляду на викладене, у суду наявні всі підстави вважати, що [PERSON] розуміла природу укладеного саме договору дарування, а також права та обов`язки сторін, які виникають після укладення договору дарування. Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність. Таким чином, судом не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушеного права позивачки, у зв`язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, за змістом яких у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір, покладається на позивача. Також положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при розподілі витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Так, представником відповідача заявлено до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 31000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представництво інтересів відповідача у справі здійснював адвокат Пугаченко С.Ю., відповідно до договору № 25/24 про надання правничої допомоги від 29 травня 2024 року (а.с. 74). При цьому, згідно з актами прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору №25/24 про надання правничої допомоги вартість наданих послуг від 05 червня 2024 року та 12 червня 2024 року складає 9000 грн. та 22000 грн., з яких вивчення позовної заяви 3000 грн. 1 год., усна консультація 6000 грн. 2 год., складання відзиву на позовну заяву 12000 грн. 4 год. та гонорар за представництво в Очаківському міськрайонному суді Миколаївської області 10000 грн. (а.с. 72-73), оплата заначених договором сум підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №1/25/24-Н від 05 червня 2024 року та №2/25/24-Н від 12 червня 2024 року (а.с. 70-71). З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що адвокатом були виготовлені відзив на позовну заяву та додані до неї копії доказів згідно з додатками. У всіх судових засіданнях адвокат брав особисту участь. При цьому, суд враховує, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру тощо. Разом з тим, з урахуванням викладеного, а також принципу співмірності і розумності судових витрат, категорії справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу та визначення їх на рівні 21000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved