Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до АТ «ПУМБ» про захист прав споживачів, вказавши, що між нею та відповідачем було укладено договір, згідно з яким вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак АТ «ПУМБ» при укладенні договору не було надано споживачу належним чином інформацію щодо умов кредитування (відсоткова ставка, штрафні санкції, комісії і т.д.). Так, з боку АТ «ПУМБ» позивачці було надано акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної карти. Відповідно до публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб вказана публічна пропозиція із всіма додатками до неї, правила користування банківською платіжною карткою, тарифи, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції, що надана клієнтом банку, угоди про використання продуктів банку, а також будь-які інші договори та угоди, що укладаються на підставі цього договору, разом складають єдиний документ - договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до пропозиції згідно з умовами цього договору банк зобов`язується на підставі угод про використання продуктів банку відкривати клієнтам поточні рахунки та/або рахунки, приймати від клієнта, або на ім`я клієнта депозитні вклади, надавати кредити, надавати послуги щодо користування системою МАБ тощо. Тобто, публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб є такою ж обов`язковою складовою договору про надання банківських послуг, як і додатки до неї (зокрема, додаток №4 «Кредитні карти фізичних осіб»). Позивач не отримувала від банку публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що в сукупності із акцептом свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. До того ж, акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлюваної кредитної лінії був підписаний лише головою правління АТ «ПУМБ». Сам факт надання вказаного акцепту до публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осібне свідчить про беззаперечне ознайомлення клієнта з публічною пропозицією АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Під час надання акцепту банк ні з якою публічною пропозицією АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб позивача не ознайомлював, а також всупереч ст.ст. 9, 11 3акону України «Про споживче кредитування» не надав їй необхідну інформацію. Вказане підтверджується відсутністю підпису позивача під публічною пропозицією АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до додатку №4 «Кредитні карти фізичних осіб» до публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, відкриття рахунку і отримання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії здійснюється на підставі договору, цього додатку 34, а також укладеної між сторонами на підставі договору та цього додатку №4 угоди. Угода між клієнтом та банком укладається в порядку, передбаченому договором та з урахуванням умов цього додатку №4. Кожна угода обов`язково містить суму кредиту, строк надання кредиту, тип кредиту, мету кредиту, розмір процентів, що встановлюються за користування коштами відновлювальної кредитної лінії, комісійних винагород (у випадку їх наявності), необхідність укладення договорів щодо супутніх послуг. Однак між позивачкою та АТ «ПУМБ» така угода не укладалася. АТ «ПУМБ» самостійно встановлював та змінював розмір кредитного ліміту. Публічною пропозицією АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб встановлено, що банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів. Однак позивачкою вона не підписувалась. Крім того, тарифи на видачу та обслуговування картки для фізичних осіб - нових клієнтів не містить підпису позичальника, не датований як документ. Отже, публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб та тарифи на видачу та обслуговування картки для фізичних осіб - нових клієнтів не можна вважати складовими частинами укладеного між банком та позивачкою кредитного договору. На сьогоднішній день АТ «ПУМБ» нарахував позивачці заборгованість. Позивачка зверталась до АТ «ПУМБ» з адвокатським запитом та заявою з вимогою здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати АТ «ПУМБ» зробити реструктуризацію заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. Ухвалою суду від 18.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалами суду від 16.01.2025 та від 02.05.2024 було витребувано докази у відповідача за клопотанням позивачки, однак такі докази відповідачем суду не надано. Перед початком судового засідання позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій позовні вимоги підтримала, не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв чи клопотань до суду не подавав. З огляду на наведене та при відсутності заперечень з боку позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, з огляду на зазначені приписи законодавства, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна інших осіб. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушене право позивача з боку відповідача, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Як встановлено судом, позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що між нею та АТ «ПУМБ» було укладено договір, згідно з яким позивачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Такий договір, за твердженнями позивачки, є недійсним у частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій та укладений з порушенням норм законодавства. У зв`язку з наведеним, посилаючись, зокрема, на норми Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка просить зобов`язати відповідача здійснити реструктуризацію заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. Разом із цим, суд враховує, що вказані вимоги позивачки є неконкретизованими, зі змісту позовної заяви є незрозумілим, який саме договір (дата його укладання, номер та інші ідентифікуючі ознаки) є предметом спору. Крім того, позивачкою належним чином не обґрунтовано, які саме її права та законні інтереси та яким чином порушено оспорюваним правочином, позовна заява не містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Окремо суд звертає увагу на те, що наведені в обґрунтування позову доводи позивачки є суперечливими, оскільки вона у позовній одночасно вказує на те, що між нею та відповідачем був укладений договір, заборгованість за яким вона просить реструктуризувати, та у той же час стверджує, що такий договір є недійсним. Також, позивачкою не зазначено та не підтверджено належними доказами ні сам факт укладення договору, ні розмір заборгованості, який вона просить реструктуризувати. Крім того, у позовній заяві відсутнє посилання на норми закону, на підставі яких позивачка просить визнати укладений договір недійсним. При цьому суд зазначає, що з метою повного та всебічного розгляду справи ухвалами суду від 16.01.2025 та від 02.05.2024 було задоволено клопотання позивачки про витребування доказів у відповідача на підтвердження та/або спростування її доводів. Однак такі ухвали відповідачем не виконані. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачкою не доведено обґрунтованість вказаних вище позовних вимог та факт порушення її прав з боку відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed