Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

30.09.2024 року від [PERSON] в особі представника - адвоката Романок Анни Федорівни до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, як орган опіки та піклування, за результатами розгляду якої позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивачкою зазначено, що вона та [PERSON] з 19.11.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . 12.08.2013 рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу вихованням та утриманням дитини повністю займалась позивачка. З відповідачем вже кілька років втрачені всі зв`язки, він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, участі в житті сина не приймає взагалі, не займається його вихованням та навчанням, не цікавиться його розвитком та станом здоров`я, тобто, він повністю самоусунулася з життя дитини, аліменти не сплачує. Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по зазначеній справі, призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 30-31). Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року залучено до участі у справі в якості належної третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Бердянської міської ради, в особі начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, як орган опіки та піклування, замість первісної - служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав (а.с. 43-44). Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 57). Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених по тексту позову. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. Причини неявки суду не відома. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило. Стаття 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає: «Якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи». Як зазначено позивачем в позовній заяві місце проживання відповідача тимчасово окупована територія: [ADDRESS] . З урахуванням вищезазначених вимог закону повідомлення про розгляд справи відбувалося через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року витребувано від Міністерства соціальної політики України інформацію щодо відповідача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , а саме чи перебуває він на обліку внутрішньо перемішеної особи, якщо так, то із зазначенням часу, з якого його було взято на облік та адреси його місцезнаходження. (а.с. 99-100) 23.04.2025 на адресу суду надійшла відповідь Міністерства соціальної політики України за змістом якої вказано, що [PERSON] , [INFO] є внутрішньо переміщеною особою з 11.05.2022 та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 108) На вищевказану адресу судом направлялась позовна заява з додатками та судова повістка. Конверт повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи - органу опіки та піклування Бердянської міської ради, в особі начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області в судове засідання не з`явився. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст.128, 131 ЦПК України, третя особа та відповідач повідомлені про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги позицію позивача та його представника, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). У відповідності до Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1408476-2023 та Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1190926-2022 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14, 16). Відповідно до Акту обстеження умов проживання, виданого 19.09.2024 виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області [PERSON] , [INFO] проживає разом зі своєю матір?ю [PERSON] , [INFO] та вітчимом [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно з довідкою від 31.05.2022 №2302-5001685932 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та довідкою від 31.05.2022 №2302-5001686034 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15, 17). Статтю 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться її життям та здоров`ям, не утримує матеріально. Факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків підтверджуються належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, а саме: Довідкою № 190 від 09.07.2024 р. виданої Бердянською загальноосвітньою школою I-III ступенів №3 Бердянської міської ради Запорізької області, згідно з якою [PERSON] , [INFO] , навчається у 10 класі Бердянської загальноосвітньої школи I-III ступенів №3 Бердянської міської ради Запорізької області, батько [PERSON] , за всеь час навчання дитини в школі (з 01.09.2019 р. і по теперішній час) контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Всі питання стосовно виховання, навчання дитини вирішує мати, на виклики до школи приходила завжди теж тільки мати (а.с. 13). Довідкою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2», відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований як ВПО та проживає за адресою: [ADDRESS] знаходиться під наглядом педіатричної служби з 29.02.2024 року. Декларація про вільний вибір лікаря заключена 04.07.2024 року законним представником дитини - матір?ю [PERSON] з педіатром [PERSON] . За даними історії розвитку дитини (ф. №112/о), хлопчик був на прийомі у лікаря-педіатра 29.02.2024 у супроводі матері, здоровий, зроблено щеплення за віком. (а.с. 18). Факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого неповнолітнього сина [PERSON] та свідоме нехтування своїх батьківських обов`язків підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого станом на липень 2024 року сукупна заборгованість по аліментам складає 99 228,50 грн. (а.с. 11зв.-12). Висновком виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 11.04.2025 за № 16-02.93/02-14 визнано недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої сина [PERSON] . В обґрунтування висновку зазначено наступне: «Комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бердянської міської ради 26.03.2025 розглянуто питання про доцільність/недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] та не встановлено вагомих підстав позбавлення [PERSON] батьківських прав. Комісією встановлено факт ухилення [PERSON] , [INFO] від виконання своїх обов?язків щодо виховання сина, про те на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав є передачасною, оскільки у зв?язку з відсутністю на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бердянської міської ради батька - [PERSON] , [INFO] , його думка стосовно справи №331/5962/24 невідома, в тому числі не відомо чи знає він про судовий розгляд питання позбавлення його батьківських прав. Комісія з питань захисту прав дитини про виконавчому комітеті Бердянської міської ради не володіє інформацією щодо місцезнаходження батька дитини [PERSON] , а також не має даних про здійснення пошукових заходів стосовно нього. Причини припинення спілкування батька з сином, [PERSON] , [INFO] , також залишаються невідомими.». (а.с. 92-96) Також при винесенні рішення суд приймає до уваги пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні: [PERSON] , пояснила суду, що знайома з [PERSON] з 2016 року, є її колегою та подругою. З батьком дитини - [PERSON] . особисто не знайома, ніколи його не бачила, з 2016 року батько дитини ніколи не намагався спілкуватися з дитиною, на приїжджав до нього, на свята подарунки не дарував. [PERSON] ніколи не згадував про батька. [PERSON] , пояснив суду, що знайомий з [PERSON] з 2016 року, мають дружні стосунки. Відповідача [PERSON] особисто не знає, чув про нього лише зі слів Позивачки, як про біологічного батька дитини, разом з дитиною його ніколи не бачив. Аліментів на утримання дитини не сплачує, з дитиною не спілкується, його життям не цікавиться. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , не досяг вісімнадцяти років; батько не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти. Зазначені фактори, в сукупності, суд розцінює як ухилення відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування своїми обов`язками. Частина 7 статті 7 Сімейного кодексу України проголошує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. В статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В статті 12 цього Закону зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьків батьківських прав, зокрема те, що батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Постановою Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Оцінюючи докази у справі, суд не погоджується з Висновком виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 11.04.2025 р. за № 16-02.93/02-14 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітньої сина [PERSON] , виходячи з наступного. Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову або для відмови в задоволенні позову про позбавлення одного з батьків батьківських прав. Зокрема, у висновку зазначено що відповідач не був присутнім на засіданні комісії, його думка стосовно питання невідома. Комісія не володіє інформацією про місце знаходження [PERSON] , а також не має даних здійснення пошукових заходів стосовно нього, причини припинення спілкування батька з сином комісії невідомі. Однак суд вважає зазначені висновки комісії безпідставними, такими що не узгоджуються з іншими матеріалами справи. Комісією застосовано формальний підхід під час розгляду питання про доцільність позбавлення батьківських прав, не взято до уваги, в першу чергу, інтереси дитини та не вчинено всіх дій для дотримання процедури розгляду під час питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав Відповідача. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати по справі суд розподіляє у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться на тимчасово окупованій території і які не мають електронного кабінету, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або шляхом розміщення тексту відповідного судового рішення на офіційному веб-порталі судової влади України з урахуванням вимог, визначених Законом України "Про доступ до судових рішень", у разі обмеження доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Outcome: approved