Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

До Барвінківського районного суду Харківської області надійшла позовна заява керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області Дементьєва Миколи Володимировича в інтересах держави в особі Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області до [PERSON] про стягнення шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2024 у справі № 629/421/23, яке набрало законної сили 11.03.2024, за позовом [PERSON] до Комунального закладу «Барвінківський Будинок Культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, третя особа: директор КЗ «Барвінківський Будинок Культури» Барвінківської мiськoi територіальної громади Ізюмського району Харківської області Каменєв О.В., про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та судових витрат, позовні вимоги частково задоволено. Рішенням суду визнано незаконним та скасовано наказ від 20.12.2022 № 29-K КЗ «Барвінківський Будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на роботі на посаді режисера в КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області з 30.12.2022; стягнуто з Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, як головного розпорядника коштів по КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 30.12.2023 в сумі 84012,00 грн.; стягнуто з Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, як головного розпорядника коштів по КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 гривень. Представник позивача зазначає, що є доведеним звільнення [PERSON] із займаної посади директором КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області [PERSON] з порушенням вимог трудового законодавства. В подальшому, на виконання рішення суду від 06.02.2024 Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області 25.03.2024 виплачено грошові кошти на загальну суму 107848,32 грн, яка відповідно до платіжних доручень складається з 1260,18 грн - військового збору із середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 15122,16 грн - податку на доходи фізичних осіб із середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 7065,41 грн єдиного соціального внеску, 840,12 грн профвнесків, 10000 грн витрати позивача за послуги адвоката, 5000 грн відшкодування моральної шкоди, 1770,91 грн витрати пов`язані зі сплатою судового збору, 66789,54 грн стягнення середнього заробітку. Зазначене вище незаконне розпорядження про звільнення [PERSON] видане директором КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області Каменєвим О.В. Зважаючи на те, що [PERSON] було звільнено із порушенням закону, що встановлено рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2024, наказ який підписав [PERSON] , перебуваючи на посаді директора КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, останній як службова особа, яка видала наказ про звільнення, винний у завданій шкоді, що заподіяна виконавчому органу місцевого самоврядування у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та несе повну матеріальну відповідальність за вказані дії. Інформації про відшкодування Відповідачем у добровільному порядку збитків, завданих у зв`язку із незаконним звільненням [PERSON] , не встановлено. Посилаючись на викладене, представник позивача, з урахуванням поданої 17 лютого 2022 року заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача 87 848,32 грн. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 22 січня 2025 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05 лютого 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями на позов. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, заявила клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник Управління освіти,\~культури,\~молоді та\~спорту Барвінківської\~міської ради\~Ізюмського району\~Харківської області надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання також не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечував, просив врахувати, що ним, під час розгляду справи добровільно відшкодовано майнову шкоду, завдану неправомірними діями, у розмірі 89015,10 грн., що підтверджено раніше наданими платіжними інструкціями. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2024 у справі № 629/421/23, яке набрало законної сили 11.03.2024, визнано незаконним та скасовано наказ від 20.12.2022 № 29-K КЗ «Барвінківський Будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на роботі на посаді режисера в КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області з 30.12.2022; стягнуто з Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, як головного розпорядника коштів по КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 30.12.2023 в сумі 84012,00 грн.; стягнуто з Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, як головного розпорядника коштів по КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 гривень. Лозівським міськрайонним судом Харківської області від 06.02.2024 у справі № 629/421/23 встановлено факт звільнення [PERSON] із займаної посади директором КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області [PERSON] з порушенням вимог трудового законодавства. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вищевказаного рішення суду Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області 25.03.2024 виплачено грошові кошти [PERSON] на загальну суму 107848,32 грн, що підтверджується наданими копіями платіжних інструкцій та довідкою, наданої начальником Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області. З наданих відповідачем платіжних доручень, вбачається, що [PERSON] відшкодував добровільно на рахунок Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області грошові кошти у розмірі 89\~015, 10 грн. (а.с.135-138). Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 з метою представництва інтересів держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звергається до суду з позовною заявою (заявою) у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У постанові Верховного Суду у справі № 910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави". Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18. До інтересів держави безпосередньо належить дотримання сторонами бюджетних правовідносин, раціональне використання бюджетних коштів, виконання економічних програм щодо розвитку освітньої сфери та забезпечення економічної стабільності загалом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Аналіз положень ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п.п. 77-81) бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Згідно з п. 8 ч. 1\~ст. 134 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У\~статті 237 КЗпП України\~визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33\~постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції\~статті 237 КЗпП України\~(з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої\~статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Як зазначено вище, рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2024 у справі № 629/421/23 встановлено факт незаконного звільнення [PERSON] із займаної посади директором КЗ «Барвінківський будинок культури» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області Каменєвим О.В. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України,\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників. Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, а також в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 рокуіу справі № 161/6047/16-ц. Згідно з вимогами ст. ст.\~76,\~77,\~79,\~80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, приймаючи до уваги, що Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області відшкодовано [PERSON] суму завданих матеріальних збитків внаслідок незаконного звільнення в загальному розмірі 107\~848,32 грн., враховуючи, що обставини незаконного звільнення вже встановлені рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області, яке набрали законної сили, а тому завдані збитки підлягають відшкодуванню за рахунок [PERSON] , яким було видано наказ щодо звільнення. Протиправність звільнення працівника і вчинення цих дій саме відповідачем, як особою, що підписала відповідний наказ, встановлено чинними судовим рішенням, факт настання правових наслідків через незаконні дії відповідача у виді виплати коштів за судовими рішеннями за рахунок бюджетного фінансування державного органу протиправно звільненому працівнику підтверджується належними доказами, тому в сукупності встановлених наведених обставин в достатній мірі підтверджує винність дій відповідача у заподіянні матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в порядку регресу, що призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави. Разом з\~тим,\~враховуючи,\~що відповідачем,\~станом на\~24.06.2025,\~добровільно відшкодована\~матеріальна шкода\~у розмірі\~89\~015,10\~грн.,\~суд прийшов\~до висновку\~про часткове\~задоволення позовних\~вимог.Таким чином, стягненню з відповідача на користь Управління освіти, культури, молоді та спорту Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області підлягає розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, в сумі 18833,22 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України понесені стороною позивача і документально підтверджені судові витрати у розмірі 2422,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь Харківської обласної прокуратури На підставі викладеного,

Outcome: partial