Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини. Позов мотивовано тим, що перебуваючи у шлюбі з 21.06.2018 року, який сторони зареєстрували в Україні, у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , видане Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), з актовим записом №40. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2023 року по справі №725/7560/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Наразі син сторін проживає із матір`ю в Україні за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на її утриманні. Батько [PERSON] (громадянин Республіки Польща) перебуває на території іншої країни. 03.06.2024 р. судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі №727/5120/24 призначено стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина, [PERSON] . Постановою Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] . Також, 03.07.2024 р. рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі № 727/6084/24 присуджено стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина, [PERSON] . Від народження сина відповідач жодного разу не виявив бажання побачити [PERSON] . На прохання позивачки приїхати та зустрітися із сином відповідач відмовлявся. А тому, звертають увагу суду на те, що відповідач лише раз бачив [PERSON] на здачі тесту ДНК. Таким чином, підсумовуюче викладене зазначають, що визначати місце проживання дитини із матір`ю є доцільним та матиме позитивний вплив на дитину, адже сину сторін ще немає й року, а тому материнська любов та увага для [PERSON] є дуже важлива. Тому просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] та стягнути судові витрати з відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі. Від відповідача надійшов до суду відзив, в якому зазначено, що відповідач заперечує щодо проживання сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , виходячи з наступного. 21 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Після одруження у 2018 році [PERSON] з [PERSON] жили в квартирі [PERSON] у Варшаві, а у 2021 році переїхали в новий будинок біля м. Варшава. Спільного майна сторони не мають. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач жодного разу не виявив бажання побачити [PERSON] . Дані твердження не відповідає дійсності, оскільки саме позивачка не дає батьку бачитися з дитиною взагалі, чинить перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] , не пояснюючи підстави для відмови в спілкуванні. Твердження позивачки про те, що відповідач ухиляється від утримання сина [PERSON] не відповідає дійсності. [PERSON] має інформацію, що його син [PERSON] отримав громадянство Республіки Польща, отримав ідентифікаційний податковий номер Республіки Польща, а також що його син більший час проживає разом з матір`ю в Республіці Польща, а в Україну вони приїздять тільки для участі в судових засіданнях. Також [PERSON] повідомляє, що [PERSON] перебуває на території України тимчасово і епізодично, оскільки винаймає житло на території Республіки Польща, м. Вроцлав, а також вона працевлаштована в Республіці Польща, і її однорічна відпустка по догляду за дитиною закінчується 03.01.2025 року. Крім того, [PERSON] отримує соціальні виплати на дитину у Польщі. Дані факти свідчать про те, що [PERSON] має постійне місце проживання у Республіці Польща, і тому справа щодо встановлення місця проживання дитини [PERSON] повинна розглядатися у Польщі, і компетентним судом у цьому випадку є суд Республіки Польща. Тому на підставі вищевикладеного просить суд у задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини відмовити в повному обсязі. Від позивача [PERSON] , в інтересах якої діє Герасимчук О.О. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відзив представника [PERSON] є необґрунтованим та не підлягає до задоволення виходячи з наступного. 20.11.2024 року по справі відбувалося перше засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради, на якому мало би розглядатися питання щодо надання висновку про доцільність/недоцільність визначення місця проживання дитини із матір`ю по даній справі. Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради повідомляла про це відповідача та його представника адвоката Герасимовську Н.М. Однак, як вони повідомили, адвокат Герасимовська Н.М. спершу їх повідомила (до 20.11.2024 року), що спір між [PERSON] та [PERSON] відсутній. Після того, адвокат Герасимчук О.О. надіслав заяву від 11.11.2024 року комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради щодо того, якщо [PERSON] вважає, що спору у визначенні місця проживання дитини немає, адже син сторін [PERSON] і так проживає разом із матір`ю, то є безспірні факти визначати місце проживання дитини із матір`ю [PERSON] , адже [PERSON] не заперечує. Щодо того, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у зустрічах з дитиною зазначають, що 20.10.2024 року та 29.10.2024 року о 10:30 год. сторони домовилися про зустріч в Україні на проспекті Незалежності біля дитячої поліклініки, однак, відповідач так і не з`явився. Таким чином, твердження того, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у зустрічах з дитиною є безпідставними та такими, що нічим не підтвердженні. Окрім того, згідно інформації з історії розвитку дитини [PERSON] , в якій зазначено, що син сторін проходить обстеження в Україні від дня свого народження. Позивачка є громадянкою України, має місце прописки та проживає в Україні. При цьому, за неодноразовими проханнями позивачки, відповідач не надає згоду на прописку сина сторін в Україні. Звертають увагу суду на те, що представники третьої особи приходили до позивачки за її місцем проживання із дитиною та визначили умови проживання дитини із позивачкою. Тому просить суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача адвокат Герасимчук Олег Олександрович спрямував до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що позивачка не прописувала сина сторін у Республіці Польща, та не перебувала на час реєстрації, а саме 17.03.2025 року, з сином [PERSON] у Республіці Польща, це зробив самостійно відповідач для ускладнення розгляду даної справи в Шевченківському районному суду м. Чернівців, що засвідчується і самою довідкою що містить повну копію даних, оброблених в реєстрі ПЕСЕЛ від 17.03.2025 року, заявником яким був [PERSON] , та в довідці зазначається, що дата постійного місця проживання в Польській Республіці з 17.03.2025 року, тоді ж коли і отримав дану довідку сам відповідач. Також, відповідач прописав сина сторін у Польській Республіці за своїм адресом. Як зазначає позивачка, мета короткострокового приїзду її в Республіку Польща, в тому числі, це притягнути відповідача до адміністративної відповідальності за приписку сина сторін без її згоди, що підтверджується заявою позивачки про визнання реєстрації дитини недійсною від 15.04.2025 р. Таким чином, прописка сина сторін у Республіці Польща немає юридичної сили, адже згоду [PERSON] на прописку не надавала, та рішення суд не виносив. Позивачка зазначає, що син [PERSON] перетинає державний кордон України як громадянин України, що й підтверджується відповіддю Держприкордонслужби від 17.04.2025 року на адвокатський запит №17-1. Відповідно до ч.4 ст. 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про спрощення оформлення віз (Угоду ратифіковано Законом N 117-VI ( 117-17 ) від 15.01.2008, ВВР, 2008, N 10, ст.97 ) Загальний строк перебування на території держав-членів осіб, про яких ідеться в пунктах 1-3 цієї статті, не повинен перевищувати 90 днів за період 180 днів. А тому, постійно проживати син сторін [PERSON] на території Республіки Польщі не може. Як стверджує позивачка, вона перебувала у декретній відпустці в Республіці Польщі у зв`язку з народженням дитини. У період відпустки позивачка не працювала, однак продовжувала платити податки та страхові внески, що дає право на отримання соціальних виплат. Вказане у документах відповідача твердження про те, що позивачка нібито постійно проживала в Польщі, є неправдивим. Її дії не порушують жодної норми польського права. Також, відпустка не є доказом місця проживання відповідно до законодавства Республіки Польщі. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак її представник надав суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, позов підтримують та просять суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак його представник спрямувала до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, позов не визнають та просять суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, спрямував до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності та при розгляді справи врахувати інтереси дитини. Згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб згідно повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2024 року, відповідний актовий запис № 964 (т.1, а.с. 8). У [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , видане Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), з актовим записом № 40 (т.1, а.с. 9). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2023 року по справі №725/7560/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т.1, а.с. 10-12). 03.06.2024 р. судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі № 727/5120/24 присуджено стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина, [PERSON] (т.1, а.с. 17). Постановою Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] (т.1, а.с. 26-27). 03.07.2024 р. рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі № 727/6084/24 присуджено стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина, [PERSON] (т.1, а.с. 18-25). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № [NUMBER] від 23.09.2024 року, вбачається, що [PERSON] не сплачував аліменти на утримання сина (т.1, а.с. 28). [PERSON] були сплачені кошти на утримання свого сина згідно підтвердження переказу - дублікат 27.09.2024 року - 1000 злотих, 11.10.2024 року - 1000 злотих, 07.11.2024 - 1000 злотих, 06.12.2024 року - 1000 злотих (т.1, а.с. 80-81). Згідно наданих суду медичних документів з історії розвитку дитини [PERSON] проходить обстеження в Україні від дня свого народження (т.1, а.с. 110-114). Син сторін [PERSON] з 03.03.2025 року зареєстрований разом із позивачкою за адресом: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 03.03.2025 року №002968516 та витягом з реєстру територіальної громади від 03.03.2025 року № 2025/002968516 (т.1, а.с. 163). 25.02.2025 року [PERSON] звернувся до Вроцлавського районного суду в Республіці Польща з заявою про визначення місця проживання сина [PERSON] , однак суд відмовив останньому через відсутність національної юрисдикції (т.1, а.с. 194-196). Відповідно до історії візитів до Приватного закладу охорони здоров`я ТОВ «Поліклініка Космонавтів», що розташована за адресою: 54-130 Вроцлац, вул. Горбачевського 35, [PERSON], ПЕСЕЛЬ [NUMBER], [INFO], надавалися наступні медичні послуги: 24.10.2024 здійснено загальний медичний огляд та допоміжні обстеження в осіб без скарг та діагнозів захворювання; 24.07.2024 здійснено планове обстеження стану здоров`я дітей (т.1, а.с. 221-222). Згідно витребуваної судом інформації в Державної прикордонної служби, [PERSON] , перетинала державний кордон України в такі числа: 06.02.2024, 28.02.2024, 27.05.2024, 13.08.2024, 27.08.2024, 24.09.2024, 19.10.2024, 28.10.2024, 10.04.2025, 24.04.2025 (т.2, а.с. 46). Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України» йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків. З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини [PERSON] від 11.02.2025 року за № 65/4, зазначено, що відповідно до довідки від 27.02.2024 р. № 7310-00028228 про реєстрацію особи громадянином України, [PERSON] набув громадянства України на підставі частини 1 статті 7 Закону України "Про громадянство України". Довідка видана до свідоцтва і є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України - паспорта громадянина України. Працівниками Чернівецького міського центру соціальних служб проведений акт оцінки потреб сім`ї/особи від 04.11.2024 р. № 85/02-07 за місцем проживання [PERSON] та встановлено, що сім`я проживає в двокімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями. Дотримано санітарно-гігієнічні норми. Мати перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Службою у справах дітей міської ради 14.11.2024 р. проведено обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] та встановлено, що сім`я проживає у власному помешканні, квартира складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати. В дитини є окреме спальне місце та місце для ігор, багато іграшок та розвиваючих ігор. Хлопчик забезпечений дитячим харчуванням, засобами гігієни. Загалом створені умови для повноцінного розвитку та виховання дитини. [PERSON] на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, про що свідчать довідка від 01.11.2024 р. № 2449, обласного комунального некомерційного підприємства "Чернівецький наркологічний диспансер" та від 05.11.2024 р. № 168, поліклінічного підрозділу обласного некомерційного підприємства «Чернівецька обласна психіатрична лікарня. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА-002488179 [PERSON] станом на 01.11.2024 р. не знятої чи непогашеної судимості не має. Згідно з декларацією № 0001-ХКНР-КХАО від 22.01.2024 р., [PERSON] знаходиться під постійним наглядом лікаря-педіатра [PERSON] . На профілактичні огляди та за медичною допомогою звертається мати. Батько [PERSON] , громадянин Республіки Польща. Паспорт громадянина Польщі [NUMBER] , місце проживання та реєстрації [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.07.2024 р. з [PERSON] стягуються аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі частки усіх видів заробітку (доходу) щомісяця починаючи з 13.06.2024 р. і до досягнення дитиною трьох років. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради 23.01.2025 р. прийнято рішення надати висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із матір?ю [PERSON] , не порушуючи право батька [PERSON] на участь у вихованні дитини. Виходячи з викладеного вище та враховуючи рівні права батька та матері на проживання з дитиною та її виховання, вік дитини, прихильність дитини до матері, ставлення батьків до виконання батьківських обов?язків, та інші обставини, що мають істотне значення, виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] , не порушуючи право батька [PERSON] на участь у вихованні дитини (т.1, а.с. 157-159). У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року в справі №640/475/20 зроблено висновок, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Таким чином, визначення місця проживання [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] в Україні буде відповідати його найкращим інтересам, адже син сторін народився в Україні, постійно проживав лише із матір`ю, через свій вік перебуває на постійному медичному огляді в Україні. Також, син сторін тісно прив`язаний до [PERSON] та потребує щоденної її турботи та уваги. Вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з нею ґрунтуються на положеннях закону та для фізичного та розумового розвитку дитини, забезпечення її фізіологічного та психічного здоров`я буде раціональним аби дитина надалі проживала разом з матір`ю. При цьому, суд враховує, що відповідач не позбавлений можливості брати участь у вихованні сина. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 968 грн. 96 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved