Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

[PERSON] ,\~від імені\~та в\~інтересах якої\~на підставі\~ордеру діє\~її представник\~ адвокат\~Ковальова Т.Ю.,\~звернулася в\~суд з\~позовною заявою\~до Виконавчого комітету Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, в якій просить визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.06.2013 року [PERSON] видав на імя [PERSON] розписку, з якої вбачається, що [PERSON] продає позивачу будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 6\~000,00 грн. Передача грошей відбувалася в присутності свідків та підписи учасників засвідчені головою Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області [PERSON] . Після оформлення розписки [PERSON] передав позивачу усі наявні в нього правовстановлюючі документи на зазначений будинок (проект житлового будинку, свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння від 05.09.1969 року народження, копію свідоцтва про смерть матері [PERSON] [PERSON] ). З моменту укладення розписки і цей час позивач безперервно та відкрито володіє та користується вищевказаним житлом. За час проживання позивача та членів її сім`ї в будинку, він був приведений в належний стан, а також на ім`я позивача відкриті рахунки щодо оплати комунальних послуг в спірному будинку. Позивач має намір оформити належним чином право власності на вищевказаний будинок, щоб зареєструвати місце проживання в ньому для себе та своїх дітей, у зв`язку з чим просила визнати за позивачем право власності на будинок за набувальною давністю. Відповідач, належними чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник відповідача подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду в межах чинного законодавства України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що проживала в с-щі Нова Прага та в зв`язку з збільшенням їх сім`ї, щоб дітям було ближче до школи, почала шукати інший будинок і через сусідів дізналась про продаж будинку по [ADDRESS] . Від сусідки дізналась телефон господарів будинку та домовилась про зустріч. Син власниці будинку [PERSON] [PERSON] приїхав з м. Кривий Ріг, де він проживав, разом з донькою [PERSON] та вони оформили купівлю будинку шляхом написання розписки, яку завірили в селищній раді. Вона передала [PERSON] гроші за будинок, а [PERSON] зобов`язався через 6-ть місяців вступити в спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка була власницею будинку, та після отримання свідоцтва про право на спадщину приїхати і укласти з нею договір купівлі-продажу. Фактично вона купила будинок. З моменту фактичного придбання будинку вона почала робити в ньому ремонт, вивозити сміття, вставляти вікна та двері, провели воду та світло. Через півроку вона неодноразово намагалась зв`язатися з [PERSON] , але його номер не відповідав, а його сестра, з якою вона мала зв`язок, з ним не спілкувалась. Через деякий час на адресу Новопразької селищної ради надійшло сповіщення про смерть [PERSON] . Вона почала шукати його родичів, але як з`ясувалось його син [PERSON] виїхав в РФ та потім, приблизно в 2023 році, помер в м. Олександрія, донька [PERSON] також померла в м. Олександрія. Сестра [PERSON] , також померла, як і дружина [PERSON] , яка померла ще коли їх діти [PERSON] та [PERSON] були малі. Тобто, на даний час відсутні спадкоємці будинку, а вона більше десяти років доглядала даний будинок, оплачувала комунальні послуги та є добросовісним набувачем. Представник позивача адвокат Ковальова Т.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Додатково пояснила, що 10.06.2013 року позивач передала [PERSON] за розпискою, завіреною в селищній раді, грошові кошти за домоволодіння по [ADDRESS] . [PERSON] , який на той момент не вступив в права спадщини, отримав кошти та обіцяв після вступу в спадщину укласти договір купівлі-продажу житлового будинку. Зазначає, що позивач добросовісно володіє майном, всі правовстановлюючі документи на будинок, які передав їй [PERSON] , та які оформлені на його матір [PERSON] , знаходяться у позивача. З 10.06.2013 року позивач у будинку вставила вікна та двері, вивезла сміття, підключила світло та воду, сплачує комунальні послуги та відкрито і безперешкодно користується для власного та членів сім`ї проживання даним будинком, здійснює повноваження власника. Для укладення договору купівлі-продажу немає власників будинку, оскільки всі спадкоємці померли, не вступивши в право спадкування, а тому позивач вимушена звернутись до суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає з червня 2013 року, коли остання переїхала в будинок по [ADDRESS] . До цього в будинку проживав [PERSON] та після смерті своєї матері виїхав до РФ. Після того як [PERSON] поїхав в даному будинку ніхто не проживав, він був занедбаний, в ньому були відсутні вікна та двері, в середині будинку росла трава. Позивач проживала в с-щі Нова Прага за іншою адресою, купила будинок у [PERSON] та почала робити в ньому ремонт, вставила вікна і двері, прибрала сміття на території домоволодіння. Коли було приведено будинок до ладу та проведено воду і підключено електропостачання [PERSON] переїхала з сім`єю проживати в будинок та весь час сплачувала комунальні послуги і підтримувала будинок в належному стані. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачем знайома з 90-х років та вони є кумами, а тому їй відомо, що позивач в 2013 році придбала з чоловіком [PERSON] у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Будинок був занедбаний, не було світла, вікна та двері були відсутні. Після купівлі будинку позивач зробила в ньому ремонт, вставила вікна і двері, поставила паркан. В судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає з 2010 року як односельчанку. [PERSON] купила у [PERSON] будинок по [ADDRESS] . Будинок належав матері [PERSON] , яка померла, а сам [PERSON] проживав в м. Кривий Ріг з донькою [PERSON] . Про продаж будинку вона дізналась від сусідки та повідомила іншим односельчанам, так позивач і дізналась про продаж будинку та здійснила його купівлю. Позивач з будинку почала проживати з 2013 року, паралельно приводячи будинок до ладу. На цей час будинок перебуває в охайному стані, в ньому проведено світло, водопостачання. [PERSON] та його діти [PERSON] і [PERSON] на момент розгляду справи померли, як і мати [PERSON] , яка була власницею будинку, а [PERSON] не встиг оформити спадщину після її смерті. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Статтею 41\~Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку визначеному законом. Згідно з ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 05.09.1969 року, виданого на підставі рішення Виконкому Новопразької селищної Ради депутатів трудящих, належав житловий будинок в [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії № [NUMBER] від 09.11.1998 року. На момент смерті вона була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з актового запису про її смерть, який виданий на підставі заяви [PERSON] , який є сином померлої та теж був зареєстрований та проживав за вказаною адресою. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкова справа та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80429071 від 12.03.2025 року вбачається, що спадкова справа після [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилась. В той же час, в силу ст. ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР [PERSON] , як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном, однак не оформив своїх спадкових прав. Згідно з розпискою від 10.06.2013 року, яка була складена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продав [PERSON] будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 6\~000,00 грн. Розписка містить посвідчувальний напис голови Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Горбенко О.Г., що також підтверджується довідкою від 27.04.2023 року №439, виданою Виконавчим комітетом Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Однак, зазначених вимог [PERSON] та [PERSON] не дотримались. [INFO] [PERSON] помер у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області та на момент смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актовим записом про смерть №499 від 11.04.2014 року. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкова справа та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80428960 від 12.03.2025 року спадкова справа до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилася. Статтею 344\~ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2024 року у справі №472/713/22, від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18, від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/17, від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20, від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21, від 04 червня 2021 року у справі №616/278/19, від 28 квітня 2020 року у справі №552/1354/18, від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц та від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц. Крім того, враховуючи ч. ч. 1 та 3 ст. 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тобто, якщо особа обізнана про наявність власника спірного нерухомого майна, то таке володіння нерухомим майном не можна вважати добросовісним. При цьому, смерть власника нерухомого майна та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не дають підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, оскільки у такому випадку спадщина може бути визнана відумерлою. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2021 року у справі №219/49/20 (провадження №61-2924св21), від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18 (провадження №61-4186св21), від 16 квітня 2021 року у справі №646/2623/20 (провадження №61-2725св21) та від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18). Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. \~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинен був подати суду докази на підтвердження того, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. В той же час, встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що позивач, купуючи будинок у спадкоємця, який не оформив своїх спадкових прав, нотаріально не посвідчивши договір купівлі-продажу будинку та не зареєструвавши своє право власності у встановленому законом порядку, знала і повинна була знати про відсутність набуття нею прав власності на будинок за таких обставин. Добросовісність володіння оцінюється на момент заволодіння майном і якщо ця особа знає про існування власника, то правові підстави для застосування інституту набувальної давності відсутні. При цьому позивач вважала, що на підставі розписки отримала будинок у володіння. Безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу також унеможливлює застосування набувальної давності. Позивач не набула права власності на будинок, натомість на її переконання набула право користування будинком і це право ніким не оспорювалось, однак сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, а тому, у позивача немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України. Давність володіння могла б вважатись добросовісною, якби позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Отже суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.\~344\~ЦК України та необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed