Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

У червні 2022р. позивачка [PERSON] (яка змінила своє прізвище після реєстрації шлюбу на « [PERSON] ») звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3 т. 1) до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за позивачкою право власності на частину автомобіля «Suzuki Vitara», 2016р. випуску, колір сірий, VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , дата реєстрації 12 червня 2021р.; - стягнути з відповідача на користь позивачки вартість частини вище зазначеного автомобіля у сумі 308805,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 11 червня 2016р. вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі, сторонами було набуто вище зазначений автомобіль, яким фактично постійно користується відповідач, але в досудовому порядку, між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна (спірного автомобіля), оскільки цей автомобіль зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем, є неподільною річчю, позивачка вважає, що належним способом захисту буде стягнути з відповідача на її користь вартість половини цього автомобіля в розмірі 308805,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 грудня 2022р. на адресу суду надійшов зустрічний позов [PERSON] (а.с. 43, 44 т. 1), в якому позивач за зустрічним позовом просив суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину вартості спірного автомобіля в розмірі 24500,0 грн. 04 січня 2023р. позивачкою було подано до суду заяву про залучення до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] - матір відповідача [PERSON] , якій останній продав спірний автомобіль 17 грудня 2021р., та продовжує користуватись цим автомобілем (а.с. 56, 57 т. 1). На думку позивачки рішення суду може вплинути на права та обов`язки [PERSON] 03 березня 2023р., на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов (а.с. 70-72 т. 1), в якому [PERSON] проти зустрічного позову заперечила, зазначивши, що після продажу її чоловік спірного автомобіля своїй матері, спірний автомобіль фактично не вибув з користування [PERSON] , який ним продовжує користуватись, при цьому звертала увагу суду, що відчуження автомобіля [PERSON] було здійснено одноособово без погодження з нею, оскільки на час відчуження сторони фактично проживали окремо. Також [PERSON] наголошувала, що відповідно до замовленою нею експертної оцінки спірного автомобіля, вартість цього автомобіля складає 490432,82 грн., а тому [PERSON] просила суд зустрічний позов залишити без задоволення; стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості автомобіля в розмір 245216,0 грн.; припинити її право у спільній сумісній власності на спірний автомобіль. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2023р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2023р. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів до спільного розгляду з первісним позовом; продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, і призначено справу в підготовче засідання. 02 червня 2023р. на адресу суду вдруге надійшов відзив на зустрічний позов, поданий [PERSON] (а.с. 115-117 т. 1), який за змістом є аналогічним відзиву відповідачки за зустрічним позовом, який надійшов на адресу суду 03 березня 2023р. 03 липня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (а.с. 142, 143 т. 1), в якій позивач за зустрічним позовом [PERSON] , зустрічний позов підтримав і просив суд його задовольнити, наголошуючи, що поданий [PERSON] відзив на зустрічний позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки [PERSON] було відомо про відчуження спірного автомобіля, а також його вартість, при цьому остання не оскаржувала в установленому законом порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля, а відтак погодилась з вартістю цього автомобіля за договором купівлі-продажу. 04 липня, 01 березня 2023р. на адресу суду надійшла заява позивача за зустрічним позовом про розгляд справи у його відсутність (а.с. 145, 196 т. 1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 04 березня 2024р. на адресу суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява (а.с. 2 т. 2). 15 травня 20204р. на адресу суду надійшла заява про зменшення первісних позовних вимог (а.с. 5-9 т. 2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2024р. відмовлено в прийняті уточненої зустрічної позовної заяви від 03 березня 2024р. та заяви про зменшення первісних позовних вимог від 10 травня 2024р., поданих в межах розгляду даної цивільної справи. 19 липня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення представника первісного позивача (а.с. 32-36 т. 2). 22 жовтня 2024р. на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача за зустрічним позовом (а.с. 41-45 т. 2). 25 жовтня 2024р. на адресу суду надійшла заява [PERSON] про залишення зустрічного позову без розгляду (а.с. 60, 61 т. 2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024р. зустрічний позов залишено без розгляду, на підставі п. 5) ч. 1 ст. 257 ЦПК України. 16 червня 2025р. на адресу суду надійшла заява сторони позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду, в частині вимог, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнання за позивачкою право власності на частину спірного автомобіля. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2025р. зазначену заяву [PERSON] про залишення первісного позову без розгляду в частині вимог - було задоволено. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав наведених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечували, в подальшому відповідач в судові засідання не з`являвся, клопотав перед судом про розгляд справи у його відсутність. Третя особа [PERSON] , про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, в судові засідання не з`являлася, поважності причин неявки не повідомила. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що сторони: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2016р. (а.с. 5 т. 2), який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2022р. по цивільній справі № 761/1591/22, провадження № 2/761/7241/2022, яке набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105223443). В шлюбі у сторін народилася донька: [PERSON] , [INFO] (а.с. 12 т. 1). Судом встановлено, що 12 червня 2021р. в ТСЦ 8047 за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб «Suzuki Vitara», 2016р. випуску, колір сірий, VIN: [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ № 8047/2021/2630282 від 12 червня 2021р. та присвоєно д.н.з. [NUMBER] (а.с. 65 т. 1). 18 вересня 2021р. на підставі заяви [PERSON] до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено інформацію про належного користувача - [PERSON] 17 грудня 2021р. в ТСЦ 8046 за [PERSON] зареєстровано спірний автомобіль, на підставі договору купівлі - продажу, укладеному в ТСЦ № 8046/2021/2989787 від 17 грудня 2021р. та присвоєно д.н.з. [NUMBER] (а.с. 49 т. 1). Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Норма частини 3 ст. 61 СК України кореспондує частині 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 ст. 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Під час розгляду справи в суді, сторони не заперечували того факту, що набутий ними у шлюбі автомобіль «Suzuki Vitara», 2016р. випуску, колір сірий, VIN: [NUMBER] , є спільним майном подружжя. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що 17 грудня 2021р. відбулося відчуження вказаного автомобіля відповідачем своїй матері - третій особі по справі, при цьому позивачка звертала увагу суду, що своєї згоди, як співвласник цього автомобіля вона ніколи не надавала, як і не погоджується позивачка з вартістю цього автомобіля, на момент відчуження відповідач продав третій особі спірний автомобіль за 49000,0 грн. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020р. у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021р. у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина 1 ст. 355 ЦК України). За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (ст. 369 ЦК України, частина 3 та 4 ст. 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред?явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци 1 і 2 ч. 2 ст.364 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4, та 5 ст. 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує (постанова від 22 вересня 2022р. по справі № 125/2157/19), що приписи частин 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018р. у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), і підстав для відступу від такої позиції не вбачається. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (ст. 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018р. у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, висновками експертів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. На підставі ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом перевірено та встановлено, що в ході судового розгляду справи в суді, стороною позивача, в якості доказів було подано до суду висновок експерта № 9 з дослідження усередненої ринкової вартості автомобіля «Suzuki Vitara», VIN: [NUMBER] , від 25 лютого 2023р., усереднена ринкова вартість цього автомобіля становить 490432,82 грн., зазначений висновок складений кваліфікованим та сертифікованим судовим експертом Семенком В.М., при цьому зазначений висновок було підготовлено саме для подання до суду. Експерт обізнаний зі змістом ст. 384 КК України, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Оскільки порядок проведення цього висновку, відповідає чинному законодавству України про проведення судових експертиз, а сам висновок відповідає вимогам ст. 106 ЦПК України, при цьому, суд не переймає на себе обов`язку щодо доведення позовних вимог позивачки, суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору взяти до уваги зазначений висновок експерта з дослідження усередненої ринкової вартості автомобіля «Suzuki Vitara», VIN: [NUMBER] , від 25 лютого 2023р. Натомість, стороною відповідача, відповідно до ст. ст. 77-80 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження спростування зазначеного висновку, як і не надано доказів, того, що станом на час відчуження спірного автомобіля відповідачем, цей автомобіль був технічно несправним та коштував 49000,0 грн. Як і не спростовано було стороною відповідача, доводи сторони позивача, що позивачкою не було надано згоди на відчуження спірного автомобіля відповідачем своїй матері -третій особі по справі. Тобто, відповідачем не були спростовані жодним чином доводи позивачки та подані нею докази. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023р., в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки: «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021р. у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, а саме транспортного засобу - автомобіля «Suzuki Vitara», 2016р. випуску, колір сірий, VIN: [NUMBER] у розмірі 245216,41 грн., при цьому судом враховано, що відчуження зазначеного автомобіля, як спільного майна подружжя (сторін по справі) відбулося без погодження позивачки. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. ст. 139, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2452,16 грн.; витрати на проведення експертизи в розмірі 1600,0 грн.

Outcome: partial