Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законного представника неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Холодногірського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні майна 65/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації осіб, які не є власниками житла. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй на підставі договору довічного утримання від 31.10.2005 та свідоцтва про право на спадщину належить право власності на 65/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З її згоди у частці домоволодіння було зареєстровано: її невістку [PERSON] , її дітей [PERSON] , [PERSON] та племінницю [PERSON] , на реєстрацію [PERSON] вона згоди не надавала, остання у будинку ніколи не проживала, комунальні послуги не сплачувала. Після смерті її сина [PERSON] у 2020 його дружина [PERSON] з дітьми виїхала з будинку у невідомому напрямку, залишивши борги зі сплати комунальних послуг, її місцезнаходження не відомо Із зареєстрованими особами позивачка позбавлена можливості продати своє майно, а тому просить усунути перешкоди у користуванні майна 65/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, шляхом зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , які не є власниками житла. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2024\~року вказаний позов залишено без руху. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.12.2024 відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.12.2024 витребувано докази по справі. 23.01.2025 позивачкою уточнена позовна заява, до участі у справі залучено у якості відповідача [PERSON] , як спадкоємицю колишнього співвласника [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2025 прийнято уточнену позовну заяву. Позивачка та її представник у судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. На електронну адресу Ленінського районного суду м. Харкова надійшли заяви відповідачів про згоду з позовними вимогами та задоволення вимог у повному обсязі, ухвалення рішення про зняття їх з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , відсутність будь-яких претензій до позивача [PERSON] , проведення судового засідання за їх відсутності, а саме: 28.03.2025 заява відповідача [PERSON] від 27.05.2025; 31.03.2025 заява [PERSON] від 29.03.2025; 31.03.2025 [PERSON] від 28.03.2025; 31.03.2025 заява [PERSON] як законного представника [PERSON] , 2014 р. н. від 29.03.2025; 28.04.2025 заява відповідача [PERSON] від 25.04.2025; місцем проживання відповідачів зазначено їх місце реєстрації (а. с. 184-187, 208). 04.06.2025 під час проведення судового засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка також діє в якості законного представника неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] у режимі відеоконференції проти задоволення позову не заперечували та просили зняти їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; відзив на позов суду не надали. 12.06.2025 на адресу Холодногірського районного суду м. Харкова надійшла письмова заява відповідачки [PERSON] про задоволення позовних вимог у повному обсязі та зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; розгляд справи просила проводити за її відсутності, оскільки перебуває за межами України та прибути у судове засідання не має можливості. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно належним чином, відзиву на позов не надала, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи Служби у справах дітей Холодногірського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмових пояснень не надав. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, позицію відповідачів у режимі відео конференції, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 09.10.2013, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Вільховим Р. М., [PERSON] на підставі заповіту належить спадкове майно, що складається з 35/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2013 (а. с.12-14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.08.2024 [PERSON] є власником 65/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було набуто на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.10.2013, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Вільховим Р. М. у 35/100 частині; договору довічного утримання від 31.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Л. П. у 30/100 частини домоволодіння. (а. с. 16-21). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності за [PERSON] у 30/100 частині будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 31.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Л. П., зареєстровано 20.12.2005. (а. с. 22). Як убачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21.08.2024 у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а. с. 15). Згідно з актом про не проживання осіб за місцем реєстрації, складеному мешканцями будинків по [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітній [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживають більше двох років та їх особисті речі у будинку відсутні ( а. с. 50). За матеріалами спадкової справи № 1/2017, заведеної 20.01.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зінченко Р. П., [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] (а. с. 75-89). З відповіді Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України від 10.03.2025 вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 20.08.2022 здійснили перетинання (виїзд) державного кордону України на авто через пп « [PERSON] »; відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України [PERSON] , [INFO] у період з 22.02.2022 по 01.01.2025 в Базі даних не виявлено. (а. с. 164-165). Відповідно до ст.\~8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Згідно пункту 6\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог частини 1\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України\~передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 9 ЖК УРСР\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК УРСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до\~статті 72 ЖК УРСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК УРСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідно до частини першою\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення\~статті 391 ЦК України\~свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Отже, положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім`ї. У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим у спірних правовідносинах права власника житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19) вказано, що «при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. ст. 4, 5\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень ч. 1 ст. 82\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2\~ст.\~78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень\~ст.\~83\~ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12\~червня 2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до\~статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша\~статті 264 ЦПК України). Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд враховує, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, наслідком чого є зняття з реєстрації, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Тлумачення статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що реєстрація місця проживання особи є адміністративним актом, який ґрунтується на волевиявленні особи, яка бажає бути зареєстрована в певному житлі та документах, які підтверджують право на проживання в такому житлі. Відповідно до абзацу 11 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022\~в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні останній раз було продовжено з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб згідно з\~Указом Президента України № 26/2025 від 14.01.2025 року. У позовній заяві [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] є її невісткою, а відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] її онуками, які у 2020 році виїхали з будинку у невідомому напрямку, нове місце проживання відповідачів їй невідомо. Як встановлено у судовому засіданні зазначені відповідачі 20.08.2022 здійснили виїзд з території України на територію Республіки Польща; станом на 01.01.2025 відомості про перетинання державного кордону України на в`їзд відсутні; місцезнаходження [PERSON] та [PERSON] не відомо. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] знаходиться у спільній частковій власності, позивачка [PERSON] є співвласником 65/100 частини, іншим співвласником домоволодіння у 35/100 частині був [PERSON] , який помер [INFO] , є його донька [PERSON] , яка прийняла спадщину на підставі заяви від 20.01.2017, однак у відповідності до ч. 1\~ст. 1297 ЦК України\~\~за видачею свідоцтва про право на спадщину в частині 35/100 часток домоволодіння [ADDRESS] до нотаріуса не звернулася, при цьому отримавши свідоцтво на спадщину на частину квартири [ADDRESS] . Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності у жилому приміщенні відповідача понад встановлені\~статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки без поважних причин, тобто з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності, факт наявності у відповідачів іншого житла, що позивач у даній справі довів. Вказаний акт визнається відповідачами. Дана позиція узгоджується із висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 490/12384/16-ц від 24 жовтня 2018 року. (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові 16 листопада 2022 року по справі № 522/18372/19). Враховуючи позицію відповідачів, які проти задоволення позовних вимог не заперечували та просили позов задовольнити, суд приходить до висновку, що надані докази є достатніми в розумінні положень ст. ст. 77,\~80 ЦПК України, позиція позивачки є доведеною належними та допустимими доказами, а тому, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність вимоги про стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за позивачкою. На підставі викладеного і

Outcome: approved