Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

У травня 2025 року позивач звернулась до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова», уточнивши 02 червня 2025 року свої вимоги, позивач просила стягнути з відповідача на її користь: - нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 169 528,00 грн.; - середній заробіток за період з 08 лютого 2025 року по 10 травня 2025 року у розмірі 50 298,40 грн.; - відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 66 285,18 грн.; - судові витрати по справі. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначила,\~що вона\~з 09\~червня 1977\~року по\~07\~лютого 2025\~року перебувала\~у трудових\~відносинах з\~Державним підприємством\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова». 07\~лютого 2025\~року позивач\~була звільнена\~за статтею\~38\~КЗпП України\~за власним\~бажанням згідно\~наказу №\~60-\~вк від\~07\~лютого 2025\~року,\~але,\~в день\~звільнення відповідач\~не здійснив\~виплату нарахованої\~позивачу заробітної\~плати.\~На адвокатський\~запит представника\~позивача вих.\~№ 10.02-1/2025\~від 10.02.2025\~р.,\~отриманий Відповідачем\~10.02.2025р.\~(вх.\~№ 39зап),\~04\~квітня 2025\~року позивач\~отримала від\~відповідача Лист\~ Відповідь\~на адвокатський\~запит від\~17.02.2025р.\~№ 157/267\~із додатками:\~Довідкою вих.\~№ 104/19\~від 12.02.2025р.\~про суму\~нарахованої,\~але не\~виплаченої заробітної\~плати та\~копією Наказу\~про звільнення\~від 07.02.2025р.\~№ 60-вк.\~Загальна сума\~нарахованої,\~але не\~виплаченої заробітної\~плати за\~даними відповідача\~складає 169\~528,00\~грн.\~Враховуючи,\~що в\~день звільнення\~позивачу не\~була виплачена\~вся сума,\~належна їй\~від роботодавця,\~то з\~відповідача має\~бути стягнуто\~також середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні за\~період з\~08\~лютого 2025\~року по\~10\~травня 2025\~року розміром\~50\~298,40\~грн.\~Окрім того,\~неправомірною бездіяльністю\~відповідача,\~яка знайшла\~вираз у\~тривалій невиплаті\~заробітної плати\~позивачу спричинено\~моральну шкоду,\~яка полягає\~у психологічних\~стражданнях,\~приниженнях,\~погіршенні емоційного\~стану,\~втратою сну\~внаслідок неможливості\~забезпечення базових\~потреб,\~втрати можливості\~оплачувати лікування.\~ [PERSON] є\~одинокою особою\~похилого віку\~(чоловік\~пішов із\~сім`ї,\~розірвання шлюбу\~оформлено 09.02.2011\~р.,\~що підтверджується\~штампом на\~10\~сторінці паспорту),\~батьки померли,\~дітей не\~має.\~26\~січня 2020\~року в\~наслідок онкологічного\~захворювання позивач\~перенесла хірургічну\~операцію з\~видалення частини\~правої нижньої\~долі легені.\~13\~липня 2020\~року позивачу\~було встановлено\~третю групу\~інвалідності безстроково\~за загальним\~захворюванням (онкологія). Відповідно до пункту 14 Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 684 від 13.07.2020р., позивач потребує відновної терапії два рази на рік, реконструктивної хірургії, медичного спостереження. Виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності, позивач оцінює заподіяну моральну шкоду у розмірі 66\~285,18 гривень. Позивачем також очікується понесення судових витрат на професійну правничу допомоги та сплату судового збору, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 02 червня 2025 року прийнято до судового розгляду заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та моральної шкоди. У подальшому розгляд справи постановлено здійснювати з урахуванням уточнених вимог заяви та продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 28\~травня 2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» представником\~відповідача \~Новак К.А.\~було подано\~на адресу\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~представник відповідача\~просила відмовити\~в задоволенні\~позовної заяви\~в повному\~обсязі.\~Представник відповідача\~доводить до\~відома суд,\~що згідно\~довідки №\~104/57\~від 19.05.2025\~року,\~сума не\~виплаченої заробітної\~плати позивачу\~становить 169\~528,00\~грн. Причиною несвоєчасної\~виплати є\~факт наявності\~обставин,\~що істотно\~ускладнюють своєчасну\~виплату грошових\~коштів,\~а саме\~той факт,\~що Державне\~підприємство «Виробниче\~об`єднання Південний\~машинобудівний завод\~імені О.М.\~Макарова» перебувало\~та перебуває\~і зараз\~в тяжкому\~економічному стані,\~що спричинено\~фінансовою кризою\~в країні,\~розірвання контрактів\~з Російською\~Федерацією,\~які складали\~питому вагу\~в загальній\~кількості,\~великі фінансові\~збитки. Так,\~на протязі\~2019-2023\~рр.\~та на\~даний час\~підприємство працює\~в одноденному\~режимі роботи,\~що підтверджується\~наказом по\~підприємству про\~режим роботи,\~які додаються.\~Враховуючи вищевказані\~обставини,\~відповідач просить\~суд також\~не стягувати\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні. Стосовно стягнення моральної шкоди представник відповідача зазначає, що позивач ніяк не обґрунтовує та не надає доказів підтверджуючих понесення нею витрат. Отже відповідач вважає дану вимогу позивача необґрунтованою та безпідставною та такою, що підлягає відхиленню. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу зазначають, що з позовної заяви взагалі не зрозуміло з кого та на чию користь стягуються судові витрати. Позивач не обґрунтовує стягнення судових витрат, а також не додає до позовної заяви ніяких доказів того щодо їх сплати, адже підтвердженням факту оплати адвокатських послуг являється не договір та Акт виконаних робіт, а квитанція на оплату відповідних послуг, що підтверджує факт оплати саме заявленої у позові суми. 02\~червня 2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» представником\~позивача \~адвокатом Темченко\~С.Л.\~подано до\~суду відповідь\~на відзив\~у якому\~адвокат підтримує\~уточнені позовні\~вимоги та\~просить задовольнити\~в повному\~обсязі.\~Окрім того,\~представником позивача\~було додатково\~зазначено наступне.\~Посилання відповідача\~на скрутне\~матеріальне становище\~не звільняють\~його від\~обов`язку виплатити\~всю нараховану\~і не\~виплачену працівнику\~заробітну плату\~на день\~звільнення (ст.116\~КЗпП України). Відповідач не\~оспорює суму\~нарахованої і\~невиплаченої заробітної\~плати позивачу\~-\~169\~528,00\~грн,\~лише зазначає\~що фінансові\~проблеми підприємства\~тягнуться із\~2015\~року,\~тобто виникли\~раніше початку\~періоду прострочення\~виплати заробітної\~плати Позивачу.\~Окрім того,\~позивачем було\~обґрунтовано заявлений\~розмір моральної\~шкоди.\~Так,\~розмір моральної\~шкоди розраховано\~позивачем з\~урахуванням:\~тривалості невиплати\~заробітної плати;\~ступені моральних\~страждань позивача\~від невідповідності\~її заробітної\~плати рівню,\~що склався\~у промисловому\~секторі економіки\~України;\~ступені моральних\~страждань позивача\~від неможливості\~забезпечення базових\~потреб,\~таких як\~харчування,\~лікування,\~оплати комунальних\~послуг,\~придбання ліків,\~одягу,\~взуття,\~проїзд загальним\~транспортом,\~інші потреби\~внаслідок протиправної\~бездіяльності відповідача. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, то як я зазначив у пункті 5 резолютивної частини заяви про усунення недоліків, яку було подано через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС 10 травня 2025 року, документальне обґрунтування та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги під час розгляду справи, буде надано суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно та всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Основним Законом України\~статтею 43 Конституції України\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Встановлено,\~що [PERSON] \~перебувала у\~трудових відносинах\~з відповідачем\~ Державним\~підприємством «Виробниче\~об`єднання Південний\~машинобудівний завод\~імені О.М.Макарова»\~з 09\~червня 1977\~року по\~07\~лютого 2025\~року,\~що підтверджується\~копією трудової\~книжки заповненої\~25.04.1976\~року на\~ім`я [PERSON] \~(а.с.41-43)\~та була\~звільнена з\~07.02.2025\~року за\~власним бажання\~у зв`язку\~із виходом\~на пенсію\~згідно ст.38\~КЗпП з\~підприємства згідно\~наказу №60вк\~від 07.02.2025\~року (а.с.29). Згідно із\~статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України\~передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі\~ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст.22 цього Закону\~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною 1\~статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини 1\~статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до\~ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~Кодексу Законів України про працю,\~Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 07.02.2025 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша\~ст. 21 КЗпП України), а обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги довідку Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» №104/19 від 12 лютого 2025 року (а.с.28 на звороті), довідку №104/53 від 23 квітня 2025 року (а.с.74 на звороті) та довідку №104/57 від 19 травня 2025 року (а.с.109) з яких вбачається, що борг за підприємством станом на 19.05.2025 року становить загальний розмір 169\~528,00 грн. в тому числі по місцях: за серпень 2021 року 7418 грн.; за вересень 2021 року 7963 грн.; за жовтень 2021 року 7473 грн.; за листопад 2021 року 7992 грн.; за грудень 2021 року 7755 грн.; за січень 2022 року 11050 грн.; за лютий 2023 року 9621 грн.; за березень 2023 року 9616 грн.; за квітень 2023 року 9571 грн.; за липень 2023 року 4746 грн.; за серпень 2023 року 6481 грн.; за грудень 2023 року 6883 грн.; за січень 2024 року 9266 грн.; за лютий 2024 року 11317 грн.; за березень 2024 року 10834 грн.; за квітень 2024 року 4142 грн.; за травень 2024 року 1593 грн.; за червень 2024 року 2738 грн.; за липень 2024 року 6602 грн.; за серпень 2024 року 2130 грн.; за вересень 2024 року 6324 грн.; за жовтень 2024 року 2049 грн.; за грудень 2024 року 2147 грн.; за січень 2025 року 1444 грн.; за лютий 2025 року 12373 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Також, судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем станом на 19.05.2025 року складає 169 528,00 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо посилань відповідача у відзиві про пропуск позивачем строку на звернення до суду з зазначеним позовом, суд зазначає наступне. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 ст.233 КЗпП України). Нормою частини 2 ст.233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що визначено ст.116 КЗпП України. Встановлено, що позивач 04 квітня 2025 року отримала довідку про розмір заборгованості по заробітній платі (а.с.28,30), та 04 травня 2025 року звернулась до суду з позовом, а отже, встановлений законом строк для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі не пропущено, тому, заперечення відповідача суд не приймає до уваги. Інші посилання відповідача, зазначені у відзиві, суд не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на законі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України, зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану заробітну плату і до цього часу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2025 року (як наступний день після звільнення, що є першим днем прострочення) по 10.05.2025 року. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата [PERSON] за останні два місяці становить: за грудень 2024 року 1257,45 грн., за січень 2025 року 0 грн. Таким чином, середня заробітна плата в день у позивача складає: 1257,45:2 : 385 = 628,73 грн., що підтверджується довідкою Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 19 травня 2025 року за вих.№104/58 (а.с.110). Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України\~(подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 15 000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 66\~285,18 грн., суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В пункті 13 зазначеної вище постанови вказано, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню сума у розмірі 3 000,00 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Також, суд враховує, що згідно з частиною шостою\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом враховано, що при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди у розмірі 1\~216,45 грн. Враховуючи пропорційність задоволених вимог у цій частині, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 365,19 грн. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 1\~356,22 грн.

Outcome: partial