Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати його особистою приватною власністю: транспортний засіб «CherryTiggo4» 2021 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1499 куб/см , VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , придбаний у шлюбі, житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 6524183000:02:007:0002 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що 29.11.2021 року мати позивача - [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошову суму еквівалентну 12000 доларів США. Грошові кошти були взяті саме у [PERSON] , оскільки вона є власницею СТОВ «Відродження», де працює [PERSON] . І саме на ці гроші було придбано спірне авто. Автомобіль було оформлено на відповідача, оскільки його мати помилково вважала, що позивачу буде зручніше ним користуватися. Даний автомобіль не був придбаний на спільні кошти подружжя. Позивач працював на мінімальну заробітну платню підсобним робітником і є інвалідом дитинства, відповідачка взагалі ніколи ніде не працювала. Дані обставини, на думку позивача, можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також позивач зазначає, що так само із житловим будинком і земельною ділянкою, на якій він розташований У період шлюбу 21.10.2021 року відповідачем було придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Дане майно було зареєстровано на ім`я відповідача, тому що набувалося ним за рахунок коштів наданих його матір`ю та вітчимом. Мати позивача, [PERSON] проводила всі розрахунки з продавцем будинку, про що може підтвердити продавець [PERSON] . Ухвалою судді від 23.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У підготовчі судові засідання, призначені на 28.05.2024 року, 03.07.2024 року учасники справи не з`явилися. 06.09.2024 року представником позивача подане клопотання про проведення підготовчого судового засідання без участі сторони позивача. Ухвалою суду від 09.09.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд. 25.11.2024 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача. 11.02.2025 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, задоволено клопотання представника позивача про відкладення судового засідання та про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Забезпечення явки свідків за клопотанням позивача покладено на позивача. 24.04.2025 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача. 26.06.2025 року учасники справи у судове засідання не з`явилися. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові КЦС\~ВС від\~24.10.2024\~у справі\~№ 752/8103/13-ц зазначив: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вбачає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі матеріалів. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.10.2017 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.05.2023 року у справі № 522/16380/22, шлюб між [PERSON] , [INFO] , громадянином України, та [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, зареєстрований Нововоронцовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 05 жовтня 2017 року, актовий запис № 56 - було розірвано. Судом також було встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 14 вересня 2022 року Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 14 вересня 2022 року 18 березня 2020 року Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Встановлено, що саме за позивачем, а не відповідачкою, зареєстроване наступне майно: -житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2019 рок, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185546187 від 21.10.2019 року; - земельна ділянка, кадастровий номер 6524183000:02:007:0002 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] згідно із договором купівлі-продажу від 21.10.2019 року, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185546187 від 21.10.2019 року; - транспортний засіб «CherryTiggo4» 2021 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1499 куб/см , VIN LVVDB11B028680, державний номерний знак [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 07.12.2021 року. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також суд зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19 (провадження № 61-22259св19), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року у справі № 357/9482/21 (провадження № 61-12596св22) вказано, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. 20 березня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/3590/22, провадження № 61-14297св23, зазначив, що згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, а також наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Відповідно до вимог\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України). За приписами\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на: транспортний засіб «CherryTiggo4» 2021 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 6524183000:02:007:0002 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . Позивачем ж не надано доказів, того що при купівлі транспортного засобу та будинку з земельною ділянкою позивачем було використано кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності. Судом встановлено, що вказаний транспортний засіб та спірний житловий будинок та земельна ділянка була придбана позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, при цьому відповідачем було надана нотаріально посвідчена згода на укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/3590/22 від 20 березня 2024 року Таким чином, оскільки стороною позивача не спростовано жодними належними та допустимими доказами презумпцію спільного сумісного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаного транспортного засобу, житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю [PERSON] . Оцінюючи розписку матері позивача [PERSON] - [PERSON] від 29.11.2021 року про те, що вона бере в борг у громадянки [PERSON] 12000 доларів США для придбання автомобіля сину [PERSON] суд зазначає, що по-перше, розписка була надана [PERSON] 29.11.2021 року, а вказаний транспортний засіб «CherryTiggo4»\~оформлений 07.12.2021 року, тобто більш ніж через місяць після отримання у борг коштів. По-друге, з тексту розписки не можливо встановити на придбання якого саме транспортного засобу матір`ю позивача позичені кошти. По-третє, не доведено відношення розписки про отримання коштів матір`ю позивача до предмета позову про визнання саме за позивачем право власності на спірний автомобіль. Також при ухваленні рішення судом враховано, що відповідно довідки СТОВ «Відродження» від 09.09.2022 року № 01/09 [PERSON] дійсно працює у товаристві з 16.07.2012 року, а під час спільного проживання із позивачем відповідачка народила у шлюбі двох дітей 2014 року народження та 2019 року народження. Щодо допиту у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , то вказані свідки зі сторони позивача декілька разів у судові засідання не з`являлися, позивачем не вживалися заходи для забезпечено їх явки. Оскільки позов подано не про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, а про визнання всього спірного майна особистою приватною власністю позивача, суд відмовляє у позові у повному обсязі. Також при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2206,46грн. з розрахунку 1/2 загальної вартості майна (220646,32грн.), набутого у шлюбі. Одночасно позивач просив визнати за ним право власності на все спірне майно, яке є предметом судового розгляду (441292,63грн.), тому судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 4412,92грн. У зв`язку з чим суд, у порядку ст. 141 ЦПК України, стягує з позивача суму судового збору у розмірі 2206,46грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved