Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики та інфляційних. Зазначав, що відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 04.04.2023 та рішення Подільського районного суду м. Києва від 24.10.2022, відповідно до яких встановлено, що 08.10.2020 та 10.10.2020 він за попередньою усною домовленістю по телефону з [PERSON] перерахував [PERSON] з метою подальшого повернення грошові кошти у загальному розмірі 87 400 грн., п`ятьма банківськими платежами, а саме: квитанція № 9H1X-ССВЕ-Р6РУ-95ХК від 08.10.2020 на суму - 6 000 гривень з призначенням платежу «переказ особистих коштів; платіжне доручення № P242464945567316862 від 08.10.2020 на суму - 1 400 грн., з призначенням платежу «переказ особистих коштів»; квитанція № A6BK-AT3T-35В7-7MX9 від 08.10.2020 на суму - 30 000 грн., з призначенням платежу «переказ особистих коштів»; квитанція № AMB4-MC5K-K298-МА2С від 08.10.2020 на суму - 30 000 грн. з призначенням платежу «переказ особистих коштів» ; квитанція № 64685452 від 10.10.2020 на суму - 20 000 грн., з призначенням платежу «переказ особистих коштів». Крім того, вказав, що зазначеними судовими рішеннями встановлено, що між сторонами існували домовленості, а також виникли правовідносини позики. Посилаючись на те, що суму боргу відповідачі не повернули, просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму у розмірі 87 400 грн. та інфляційні втрати у розмірі 124 773 грн. 73 коп. У судове засідання позивач не з`явився, його представник подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її та позивача, в якій вказала, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача та його представника. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив не подали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. [PERSON] , [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин; не подали відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. За наявності сукупності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч. 3 ст. 207 ЦК України). Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На обґрунтування позовних вимог позивачем надано постанову Київського апеляційного суду від 04.04.2023 у справі № 758/2218/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів (а.с. 5-9); письмове пояснення [PERSON] (а.с. 12), лист Святошинського УП ГУНП (а.с. 11); розрахунок інфляційних втрат (а.с. 13-14). Однак, будь-яких доказів на підтвердження наявності боргових зобов`язань відповідачів перед позивачем на суму коштів у розмірі 87 400 грн. суду не надано. Крім того, позивачем не надано договору позики, боргових розписок на підтвердження укладення договору позики між ним та відповідачами, як і не надано квитанції про перерахування коштів, на які він посилається в позовній заяві, або інших доказів, на підставі яких суд може встановити наявність між позивачем та відповідачами правовідносини за договором позики. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів у розмірі 87 400 грн. Оскільки позов в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів у розмірі 87 400 грн. задоволенню не підлягає, не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних у розмірі 124 773 грн. 73 коп.

Outcome: dismissed