Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

26 березня 2025 року до Миргородського міськрайонного суду надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про розтлумачення змісту заповіту та встановлення факту належності заповіту. На обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 11 жовтня 2023 року. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: - земельна ділянка площею 3,22 га, кадастровий номер 5323282200:00:005:0086, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Зубівська сільська рада Миргородського району Полтавської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №074457, виданого Миргородською райдержадміністрацією Полтавської області 19 квітня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №010554000170; - земельна ділянка площею 3,44 га, кадастровий номер 5323282200:00:005:0106, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Зубівська сільська рада Миргородського району Полтавської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №341702, виданого Миргородською райдержадміністрацією Полтавської області 11 травня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №010654500620); - земельна ділянка площею 4,0147 га, кадастровий номер 5323282200:00:003:0105, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Зубівська сільська рада Миргородського району Полтавської області, що належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого реєстраційною службою Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області 20 червня 2014 року. [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений Дібрівською сільською радою Миргородського району Полтавської області 18.12.2015, зареєстрований в реєстрі за №70, який передбачав таке заповітне розпорядження: земельну ділянку площею 4,0147 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (серія СТА 007080, кадастровий номер 5323282200:00:003:0105), яка належатиме на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] , [INFO] . Також, [PERSON] склала заповіт, посвідчений Дібрівською сільською радою Миргородського району Полтавської області 26.08.2020, зареєстрований в реєстрі за №26, який передбачав таке заповітне розпорядження: усе майно на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю: онуку [PERSON] , [INFO] , а саме: земельну ділянку площею 3,44 га, серія ЯЕ №341702, кадастровий номер 5323282200:00:005:0106, яка розташована в Зубівській сільській раді, онуку [PERSON] , [INFO] , а саме: земельну ділянку, державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,22 га серія ПЛ №074457, кадастровий номер 5323282200:00:005:0086, яка розташована в Зубівській сільській раді. Згідно спадкової справи №16/2024, спадщину після [PERSON] прийняли: - за заповітом №26 від 26.08.2020 онуки спадкодавиці [PERSON] , [PERSON] ; - за заповітом №70 від 18.12.2015 онука спадкодавиці [PERSON] . Проте, при зверненні до Миргородської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] з метою оформлення спадщини, спадкоємцям було в цьому відмовлено по тій причині, що обидва заповіти містять вказівку щодо заповідального розпорядження [PERSON] заповісти [PERSON] окремо визначене майно, а [PERSON] та [PERSON] як все належне на день смерті майно, так і окремо визначене, в зв`язку з чим воля спадкодавиці стає не зрозумілою. Крім того, ім`я позивача, вказане у її паспорт [PERSON] , не відповідає імені, вказаному в заповіті [PERSON] . Таким чином, позивач просила розтлумачити зміст заповіту №26 від 26.08.2020 та встановити факт належності їй заповіту №70 від 18.12.2015. 31.03.2025 ухвалою Миргородського міськрайонного суду було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.05.2025 підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду на 16.06.2025. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. До суду прибув представник позивача, адвокат Сидоренко Ю.В., який підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомляли, протягом строку, встановленого судом, відзиву на позовну заяву до суду не подавали. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що за результатами судового розгляду має бути ухвалене рішення, яким вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спадкоємці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину померлої [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової №16/2024 (а.с. 34, 36, 48). 13 березня 2024 року Миргородською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] та [PERSON] була відкрита спадкова справа №16/2024 до майна померлої [PERSON] . Також до Миргородської державної нотаріальної контори надходила заява від доньки померлої [PERSON] про відмову від прийняття спадщини. Інших заяв не надходило. При вивченні наданого заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області Кузнєцової\~В.М. 18 грудня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №70, було виявлено розбіжність у імені особи, якій було заповідано майно, а саме: у даному заповіті вказано ім`я « [PERSON] », а ім`я позивача « [PERSON] ». Згідно з ч.\~3 ст.\~13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч.\~3 ст.\~12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.\~1 ст.\~13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.\~1 ст.\~76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.\~1 ст.\~81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення заповіту це з`ясування змісту заповіту як дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Отже, недійсний заповіт тлумаченню не підлягає. Згідно з п.\~2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Аналогічні правила містяться в п.\~1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 №3306/5. Відповідно до ст.\~1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене лише після відкриття спадщини, тобто у зв`язку зі смертю заповідача або оголошення його померлим. Саме тому при тлумаченні заповіту не діє загальне правило про тлумачення правочину його стороною, закріплене в ст.\~213 ЦК України, а діє спеціальне правило, закріплене в ст.\~1256 ЦК України, згідно з яким тлумачення заповіту здійснюється спадкоємцями, а в разі спору між ними судом. Методичні рекомендації Міністерства юстиції України щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29.01.2009 року зазначають про можливість укладення між спадкоємцями в разі відсутності спору договору про тлумачення заповіту. Даний договір може містити положення щодо уточнення, конкретизації волі спадкодавця, або з`ясування змісту окремих розпоряджень заповіту. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті (оголошення померлим). Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача, тобто ч.\~2 ст.\~213 ЦК не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Рішення суду, що набрало законної сили, щодо тлумачення заповіту є обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на підставі ст.\~18 ЦПК України. З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі №378/1160/15-ц вбачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з?ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Незважаючи на те, що в заповіті, посвідченому секретарем виконавчого комітету Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області Кузнєцової\~В.М. 18 грудня 2015 року та зареєстрованому в реєстрі нотаріальних дій за №70, було виявлено розбіжність у імені особи, якій було заповідано майно, на думку суду, заповідачка [PERSON] заповідала земельну ділянку площею 4,0147 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5323282200:00:005:0105 саме позивачу [PERSON] , оскільки дата народження спадкоємця та позивача співпадає, з копій свідоцтв про народження, з яких вбачається, що батько позивача [PERSON] є сином спадкодавиці [PERSON] та іншими матеріалами справи. Таким чином, суд вважає доведеною ту обставину, що позивач є спадкоємцем померлої [INFO] [PERSON] за заповітом, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов?язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. У заповіті від 26.08.2020 року, зареєстрованому в реєстрі за №26, мають місце неузгодженості між змістом окремих його частин, зокрема спочатку [PERSON] зазначає: «Усе моє майно на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю:» а потім конкретизує, зазначаючи «а саме:» та вказуючи реквізити земельної ділянки, яку вона заповідає кожному з відповідачів. При цьому вказаним заповітом не охоплена ділянка кадастровим номером 5323282200:00:003:0105, яку [PERSON] заповіла позивачці [PERSON] за заповітом, посвідченим Дібрівською сільською радою Миргородського району Полтавської області, 18 грудня 2015 року, зареєстрованим в реєстрі за №70. Суд погоджується з твердженнями позивача, що з аналізу обох заповітів вбачається, що воля заповідача була направлена на те, щоб розділити три належні їй земельні ділянки між трьома онуками, заповівши кожному по земельній ділянці. Разом з тим, вказана неузгодженість у заповіті могла виникнути через помилку працівника чи використання певних шаблонів заповіту, в які не були внесені потрібні зміни. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що описка в тексті заповіту перешкоджає оформленню позивачем [PERSON] спадкової спадщини після померлої [PERSON] , що порушує право власності позивача. Окрім того, зважаючи на вищевикладене суд приходить до висновку, що заповіт померлої [PERSON] підлягає розтлумаченню, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.\~141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача. Відповідачами по даній справі та за вказаних встановлених обставин є спадкоємці, які прийняли спадщину. Судові витрати позивача у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн слід стягнути з [PERSON] в сумі 1211,20 грн з [PERSON] в сумі 1211,20 грн на користь [PERSON] . На підставі викладеного і

Outcome: approved