Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] \~28.05.2025звернувся до суду із позовом до [PERSON] \~про встановлення факту,\~що має\~юридичне значення, розірвання шлюбу, стягнення аліментів, згідно якого просить суд: - встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, без участі матері, а саме, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Березівка Одеської області, РНОКПП [NUMBER] , самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] , без участі матері [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Березівка Одеської області, РНОКПП [NUMBER] ; - розірвати шлюб між [PERSON] і відповідачем [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 16; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Березівка Одеської області, РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Березівка Одеської області, РНОКПП [NUMBER] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до повноліття доньки, тобто до [INFO] . Позов обґрунтований тим, що позивач перебуває у шлюбі з відповідачем з 14 березня 2009 року. Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що одруження з відповідачем виявилось невдалим. У них різні погляди на сімейне життя, шлюбні стосунки, вони втратили взаємну повагу, у зв`язку з чим шлюбні відносини припинені з 2020 року. Фактично сім`я розпалася і її збереження неможливо, тому що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки. Дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Примирення позивач вважає не можливим, так як подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б його інтересам і інтересам їхньої дитини. Спірних питань про майно між сторонами на даний час не має. Донька постійно проживає разом з позивачем, так як матір не має бажання займатися її вихованням та утриманням, має іншу сім`ю, мешкає за іншою адресою, не підтримує взагалі відношення з донькою, не спілкується з нею. Дитина знаходиться на повному утриманні та самостійному вихованні позивача, він піклується про здоров`я доньки, надає дитині належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий, безпечний розвиток, як особистості, сприяє її повноцінному реалізації як підлітка у навчанні, повсякденному житті, спорті, цікавиться життям дитини у школі так і у повсякденному житті, є для доньки опорою та прикладом, працює і повністю матеріально забезпечує та самостійно виховує дитину. Відповідачка не приймає участі в утриманні дитини. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Заявник в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити заяву (а.с.62). Відповідач відзиву на позов не надала, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, надала до суду заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі (а.с.61). ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 28.05.2025 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.20). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 06.06.2025 відкрито провадження у справі (а.с.37-38). Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 14 березня 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №16 (а.с.19). У шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 грудня 2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №159 (а.с.18). Позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору оренди від 05.09.2024 (а.с.27). Договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. від 23.06.2025 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] за домовленістю сторін (а.с.63-66): - місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] визначили з батьком за адресою: [ADDRESS] ; - батько дитини бере на себе всі витрати на утримання дитини, які потрібні для повноцінного, повного розвитку доньки, тощо Судом досліджено копії чеків, квитанцій, які підтверджують придбання позивачем продуктів харчування, дитячої одежі, оплату послуг навчання дитини (а.с.67-79). Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком [PERSON] з початку 2020 року та знаходиться на його повному утриманні та вихованні, який піклується про належний фізичний, духовний розумовий, соціальний, гармонійний розвиток, є для дитини опорою та прикладом. Мати дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, самоусунулась від виховання дитини, не спілкується з нею, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тощо (а.с.41-42, 48-49, 54). Факт проживання дитини з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем, відповідач позов визнала та надала до суду заяву, в якій визнала позовні вимоги (а.с.61). ІV. Оцінка Суду. Щодо встановлення факту самостійного виховання дитини. За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1, 2 та 4 ст.10 ЦПК України). У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. При визначені підсудності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом застосовано правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21. Згідно змісту п.116, 117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який встановлює правосуб`єктність особи, як такою, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника соціальних гарантій. Заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу. При розгляді даної справи судом приймається до уваги, що Сімейним Кодексом України (далі СК) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору (ст.160 СК). У даному випадку, судом встановлено, що дитина проживає разом з батьком позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] та не заперечувалось відповідачем по справі. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. З наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14 березня 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №16 (а.с.19). У шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 грудня 2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №159 (а.с.18). Позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору оренди від 05.09.2024 (а.с.27). Договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. від 23.06.2025 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] за домовленістю сторін (а.с.63-66): - місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] визначено з батьком за адресою: [ADDRESS] ; - батько дитини бере на себе всі витрати на утримання дитини, які потрібні для повноцінного, повного розвитку доньки, тощо Судом досліджено копії чеків, квитанцій, які підтверджують придбання позивачем продуктів харчування, дитячої одежі, оплату послуг навчання дитини (а.с.67-79). Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком [PERSON] з початку 2020 року та знаходиться на його повному утриманні та вихованні, піклується про належний фізичний, духовний розумовий, соціальний, гармонійний розвиток, є для дитини опорою та прикладом. Мати дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, самоусунулась від виховання дитини, не спілкується з нею, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тощо (а.с.41-42, 48-49, 54). Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів. Факт проживання дитини з батьком та перебування доньки на його утриманні не спростований відповідачем, відповідач позов визнала та надала до суду особисту заяву про визнання позову (а.с.61). З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Зазначені вище обставини дають змогу суду прийти до висновку про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме того, що саме, що позивач самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , без участі матері [PERSON] , [INFO] , тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо розірвання шлюбу. Згідно із частиною першою статті 110\~Сімейного кодексу\~України (далі СК) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112\~СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В свою чергу відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24\~СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, Суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам сторін. Щодо стягнення аліментів. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до повноліття доньки, тобто до [INFO] . Положеннями частини другої статті 51\~Конституції України закріплено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частиною першою статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе, дитині має забезпечуватись такий захист, який є необхідним для її благополуччя. Згідно з частиною другою статті 150\~СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частини третьою статті 181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною першою статті 182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Згідно з ч.ч.2, 3 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Зважаючи на те, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на дитину у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Доказів зворотнього відповідачем не надано. Стаття 191\~СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 28.05.2025 тому у відповідності до положень ч.1 ст.191 СК України, аліменти підлягають стягненню з цієї дати. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, у зв`язку з тим, що за вимогу про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved