Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі: Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. У обґрунтування позовних вимог вказано, що 05.02.2020 року позивачем засобами поштового зв`язку на адресу Державного бюро розслідувань (далі - відповідач 1, ДБР) було направлено заяву про вчинення кримінального правопорушення. 04.03.2020 року позивачем було отримано лист вих.. № 987зкп/10-01-05-1868/20 від 20.02.2020 року начальника керівника Першого управління організації досудових розслідувань ДБР О. Туру про направлення за належністю заяви [PERSON] , про кримінальне правопорушення для організації її розгляду в межах чинного законодавства до ТУ ДБР у м. Полтаві. У зв`язку з тим, що всупереч вимог ч. 1 ст. 214 КПК України ДБР відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесені не були , досудового розслідування не було розпочато, позивач був вимушений звернутися до Шевченківського районного суду м. Києва із відповідною скаргою на бездіяльність уповноважених осіб ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення від 05.02.2020 року. За результатами розгляду скарги, слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ухвалою суду від23.04.2020 року у справі № 761/10694/20 задовольнив скаргу [PERSON] та зобов`язав уповноважену особу ДБР внести відомості до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви [PERSON] , отриманої не пізніше 04.03.2020 року та надати витяг з ЄРДР. Зазначена вище бездіяльність відповідача 1, спричинює позивачу значну моральну шкоду , яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях від криміналізації правоохоронних органів, з вини ДБР , позивач позбавлений відчуття правової стабільності, верховенства права,порушено його психологічне благополуччя, протягом тривалого часу позивач був вимушений витратити велику кількість свого часу та докласти значних зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які були навмисно, грубо і цинічно порушені відповідачем 1. Крім того, такою бездіяльністю відповідач 1 підірвав у очах позивача авторитет правоохоронних органів, обов`язком яких, є в першу чергу, захист прав, свобод та інтересів громадян України. Враховуючи перелічені обставини, ураховуючи вимоги розумності та справедливості завдану позивачу моральну шкоду відповідачем 1останній оцінив в розмірі 5 000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.06.2020 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/26012/20-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 09.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. 10.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній заперечує щодо наведених позивачем обставин. Всупереч вимогам закону, позовна заява не містить жодної позовної вимоги до ДБР або посилань на докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Просив відмовити у задоволенні позову. 08.01.2025 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшли додаткові пояснення. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 1 заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник відповідача 2 не з`явився, відповідач 2 про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність представника відповідача 2, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача 1, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Так, судовим розглядом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2020 року у справі № 761/10694/20 скаргу [PERSON] - задоволено. Зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомості про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви [PERSON] , отриманої не пізніше 04.03.2020 та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до матеріалів справи, на виконання вимог ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2020 у справі № 761/10694/20 слідчим Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві (далі - ТУ ДБР у м. Києві) 13.07.2020 внесено до ЄРДР за № 62020100000001409 відомості, що містилися у заяві [PERSON] від 05.02.2020, про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 375 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за фактом можливого постановлення суддями Верховного Суду України завідомо неправосудного рішення у кримінальній справі № 04580007. За результатами досудового розслідування, 22.10.2020 слідчим ТУ ДБР у м. Києві прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 62020100000001409 за частиною першою статті 375 КК України, на підставі визначеній пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України, за відсутності складу кримінального правопорушення. З наведеного вбачається, що правоохоронним органом до ЄРДР внесено відомості про можливі кримінальні правопорушення, що містились у заяві [PERSON] від 05.02.2020, проведено досудове розслідування та прийнято остаточне рішення, яке на даний час не скасовано. Так, загальні положення про відшкодування шкоди визначені Главою 82 ЦК України. Приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи із загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тож для відшкодування шкоди за правилами статті 1167 ЦК України, потерпілому необхідно довести факти наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди. При цьому, для встановлення факту завдання моральної шкоди, з`ясуванню підлягає те чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Так, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1167 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх 4 елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина особи), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність інших трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. З наведеного вбачається, що саме позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17. Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 30.01.2019 № 199/1478/17, від 27.11.2019 у справі № 641/2198/17, від 13.01.2020 у справі № 227/2572/19, від 21.02.2020 у справі № 521/2951/17 та від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19, від 13.04.2023 у справі № 591/4134/21, від 26.01.2024 у справі № 727/11361/22. Так, позивач помилково вважає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2020 у справі № 761/10694/20 встановлено вину та незаконність дій уповноважених осіб ДБР при розгляді його заяви про злочин, а отже така ухвала є доказом завдання моральних страждань. У той час, як ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2020 у справі № 761/10694/20 лише зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування за заявою [PERSON] від 05.02.2020, а не встановлено незаконність дій працівників ДБР, про що зазначає позивач. Такі правовідносини між [PERSON] та ДБР визначені кримінальним процесуальним законодавством. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Слід зауважити, що у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц зазначено, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню у відповідності до статей 23, 1167, 1174 ЦК України. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності. До подібних правових висновків щодо застосування статей 1173, 1174, 1176 ЦК України у подібних правовідносинах за аналогічних правових підстав позову дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 10.07.2019 у справі № 522/3429/17, від 04.03.2020 у справі № 639/1803/18, від 01.12.2021 у справі № 635/4708/19, від 01.12.2021 у справі № 638/3758/20, від 16.12.2021 у справі № 686/11712/20 та від 24.12.2021 у справі № 646/5190/19-ц, від 08.01.2024 у справі № 454/2855/22. Ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2020 у справі № 761/10694/20 свідчить лише про реалізацію [PERSON] права на оскарження дій слідчого, передбаченого статтями 24, 303 КПК України, що само по собі підтверджує факт поновлення ймовірно порушених законних інтересів в судовому порядку, адже відомості за його заявою від 05.02.2020 внесені до ЄРДР, що вже свідчить про отримання позивачем достатньої сатисфакції. Відтак, сама по собі реалізація [PERSON] права, визначеного КПК України, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, про що і зазначено в оскаржуваному судовому рішенні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, що підтверджують заподіяння сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких при обрахуванні розміру компенсації, можливо було б встановити характер та обсяг моральних страждань, понесених ним, а також підтверджують причинно-наслідковий зв`язок такої шкоди із обставинами описаними у позовній заяві та апеляційній скарзі. Позивач обґрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями, в той час як, матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення його особистих немайнових прав, а отже і заподіяння йому внаслідок протиправних дій ДБР моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed