Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Іванівського районного суду Одеської області з позовною заявою до Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та виступає на стороні позивача [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до довідки № 23 від 22.04.2002 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] від 20.04.1993 року. Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 07.08.2002 року по справі № 2-541 визнано свідоцтво про право власності на будинок, видане Буялицьким комбінатом хлібопродуктів Іванівського району Одеської області від 20.04.1993 року недійсним та визнано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності на частку житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] . Окрім того позивач зазначає, що рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 11.03.2024 року по справі № 2-541/2002 було роз`яснено рішення Іванівського районного суду Одеської області по справі № 2-541/2002 від 07.08.2002 року, а саме резолютивну частину рішення в частині визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями під [ADDRESS] , зазначивши, що розмір часток у праві спільної сумісної власності позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на частину житлового будинку з надвірними будівлями під [ADDRESS] є рівними та складають по 1/3 частині за кожним. Також згідно відповіді КП «Іванівське БТІ» від 27.05.2022 року, вбачається, що житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (1/2 частина житлового будинку в рівних частках кожному) на підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07.08.2002 року, справа № 2-541, зареєстроване Іванівським БТІ 30.01.2003 року, книга 22, реєстровий номер 71, сторінка 1. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.02.2022 року серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про одруження № [NUMBER] [PERSON] та Позивачка уклали шлюб, який розірваний не був. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його 1/3 частку 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] . Позивачка як спадкоємець (дружина [PERSON] ) звернулась до державного нотаріуса Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на частку [PERSON] житлового будинку, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] . 21.03.2025 року державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Мойсеєвою С.О. було надано відповідь Позивачці та повідомлено наступне: «Інформація за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо речових прав на вищевказаний житловий будинок відсутня. У зв`язку із тим, що виділ частки будинку в окремий об`єкт нерухомого майна відбувався без урахування співвласників, без урахування зміни спільної часткової власності в особисту приватну власність, нотаріус не може визначити розмір частки у праві власності на вказаний житловий будинок, яка належить [PERSON] , померлому [INFO] ». [PERSON] вважає дану відмову державного нотаріуса необґрунтованою та протиправною, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 31 березня 2025 року, позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. 02.04.2025 року від представника Позивача адвоката Врони А.В. до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. 10.04.2025 року від представника Позивача адвоката Врони А.В. до суду надійшла додаткова заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 11.04.2025 року по справі відкрито провадження, розпочато підготовче судове засідання та витребувано від Пересипської державної нотаріальної контори у місті Одеса копії спадкової справи на спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , номер у нотаріуса 130Б/2022, що була зареєстрована 18.05.2022 та зберігається в Пересипській державній нотаріальній конторі у місті Одеса. 01.05.2025 року від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування свого відзиву, Відповідач зазначає, що дійсно, Позивачка [PERSON] , є дружиною померлого, та згідно ст. 1296 ЦК України є спадкоємцем першої черги та дійсно має право на спадщину. Але дійсно і те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадкове майно ( ч.3 ст. 1296 ЦК України). Тому Великобуялицька сільська рада зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та також просить суд задовольнити їх. Також Відповідач у своєму відзиві просив суд підготовче засідання, а також розгляд справи по суті провести у відсутність представника Великобуялицької сільської ради. 12.05.2025 року до суду надійшла копія спадкової справи від Пересипської державної нотаріальної контори у місті Одеса, на виконання ухвали суду від 11.04.2025 року. 17.06.2025 року від третьої особи [PERSON] до суду надійшла заява про те, що вона повністю визнає позовні вимоги, просить позовну заяву задовольнити та проводити судові засідання без її особистої участі. Також 17.06.2025 року від представника позивача адвоката Врони А.В. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника. Так як відповідач та третя особа визнали позовні вимоги, суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення по даній справі на підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 23 від 22.04.2002 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] від 20.04.1993 року. Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 07.08.2002 року по справі № 2-541 визнано свідоцтво про право власності на будинок, видане Буялицьким комбінатом хлібопродуктів Іванівського району Одеської області від 20.04.1993 року недійсним та визнано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності на частку житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] . Окрім того, рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 11.03.2024 року по справі № 2-541/2002 було роз`яснено рішення Іванівського районного суду Одеської області по справі № 2-541/2002 від 07.08.2002 року, а саме резолютивну частину рішення в частині визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями під [ADDRESS] , зазначивши, що розмір часток у праві спільної сумісної власності позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на частину житлового будинку з надвірними будівлями під [ADDRESS] є рівними та складають 1/3 частині за кожним. Також згідно відповіді КП «Іванівське БТІ» від 27.05.2022 року, вбачається, що житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (1/2 частина житлового будинку в рівних частках кожному) на підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07.08.2002 року, справа № 2-541, зареєстроване Іванівським БТІ 30.01.2003 року, книга 22, реєстровий номер 71, сторінка 1. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.02.2022 року серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про одруження № [NUMBER] [PERSON] та Позивачка уклали шлюб, який розірваний не був. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його 1/3 частку 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] . Позивачка як спадкоємець (дружина [PERSON] ) звернулась до державного нотаріуса Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на частку [PERSON] житлового будинку, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] . 21.03.2025 року державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Мойсеєвою С.О. було надано відповідь Позивачці та повідомлено наступне: «Інформація за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо речових прав на вищевказаний житловий будинок відсутня. У зв`язку із тим, що виділ частки будинку в окремий об`єкт нерухомого майна відбувався без урахування співвласників, без урахування зміни спільної часткової власності в особисту приватну власність, нотаріус не може визначити розмір частки у праві власності на вказаний житловий будинок, яка належить [PERSON] , померлому [INFO] ». Суд погоджується із доводами позивача, що дана відмова державного нотаріуса є необґрунтованою та протиправною, оскільки [PERSON] має повне право на визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (її чоловіка) на 1/3 частку 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] , яка належала йому відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07.08.2002 року по справі № 2-541/2002, зареєстрованому Іванівським БТІ 30.01.2003 року, книга 22, реєстровий номер 71, сторінка 1, а відтак позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 1218, ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, внаслідок смерті особи відкривається спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст.1261 ЦК України), Позивачка є дружиною спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії № [NUMBER] . Відповідно до ч. 1, 3 , 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. У статті 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина - непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника (п. 11 ч. 1ст. 346 ЦК України). Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку суд погоджується із позивачкою, що у неї є необхідність та право звернутись із позовною заявою до суду за захистом своїх основоположних прав на спадкування, адже нотаріусом було надано відмову останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину. За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майно, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23. У постанові Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі № 761/18093/15 було висловлено наступну позицію: «В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і(або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачка є спадкоємцем другої черги за законом, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовлялася від спадщини, а отже, вона вважається такою, що прийняла спадщину. Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову та визнання за позивачкою право власності на земельну ділянку, оскільки вона протягом встановленого законом строку прийняла спадщину, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину». Суд вважає, що аналогічна ситуація склалась і в даній справі, лише наявна одна істотна відмінність, позивачка є спадкоємцем першої черги, оскільки є дружиною спадкодавця. У постанові Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 290/260/22, зазначено наступну позицію: «Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку». У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. При обранні способу відновлення порушеного права необхідно виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series A заява № 25). У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Таким чином, беручи до уваги вищезазначене, враховуючи ту обставину, що відповідач не заперечував проти позовних вимог, ту обставину, що позивачка прийняла спадщину після смерті чоловкау встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права, суд доходить висновку, що право позивача на оформлення спадщини підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву про визнання права власності на спадкове майно задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved