Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача в якому просить винести рішення, яким встановити факт, що громадянка України - [PERSON] ( [INFO] , РНКПП [NUMBER] ) не прийняла спадщину після смерті свого батька - [PERSON] ( [INFO] , котрий помер [INFO] ) та після смерті своєї матері [PERSON] ( [INFO] , котра померла [INFO] ), судові витрати покласти на відповідачку. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач разом із своїм чоловіком та двома синами зареєстрована та проживає у квартирі за адресою : [ADDRESS] . На момент смерті батько позивачки, який мав ордер на квартиру, не оформив права приватної власності на таку, не оформлені жодні майнові права на майно і досі. Однак, зазначена квартира увійшла до складу спадкової маси, тобто є майном, яке може бути успадковано в загальному порядку. Позивач вказує, що відповідач, виїхавши з квартири у 1994 році, більше у неї не поверталася. Позивачка вважає, що в даному випадку відповідачка, хоча і була зареєстрована у квартирі, однак у такій не проживала, у володіння спадковим майном не вступила, нотаріальної заяви про прийняття спадщини не подавала, тому, спадщину не прийняла. Відтак, враховуючи дані обставини та норми спадкового законодавства, що діяли на момент існування спірних правовідносин, позивач і вирішила звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 01.10.2024 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 09.12.2024 на адресу суду від представника відповідача адвоката Савки Т.В. засобами поштового зв`язку надійшов відзив. Зі змісту такого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Більше того, відповідач вказує, що позивач у позовній заяві посилається на обставини, які не відповідають дійсності. Вважає, що позов є передчасним, оскільки відсутні докази заведення спадкової справи та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Звертає увагу суду на те, що відповідачка після одруження продовжувала проживати разом з батьками за адресою: [ADDRESS] , оскільки матір [PERSON] важко хворіла, а [PERSON] , маючи медичну освіту, здійснювала догляд за нею. Після народження сина - [PERSON] відповідач разом з новонародженим сином в січні 1996 року повернулася до «батьківської оселі» за адресою: [ADDRESS] , адже у квартирі тодішнього чоловіка були відсутні належні житлово-побутові умови для проживання разом з маленькою дитиною. Відтак, лише після смерті матері, через деякий проміжок часу відповідач переїхала проживати в житло свого чоловіка, яке знаходилося на [ADDRESS] , де і проживала до 2016 року, тобто, до моменту розлучення з чоловіком [PERSON] . В подальшому, [PERSON] проживала на різних орендованих квартирах до моменту виїзду за межі України. Враховуючи наведене вище, відповідач вважає, що вона вступила в управління спадковим майном відповідно до норм законодавства, яке діяло на той час. 29.01.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому\~засіданні позивач\~за власною\~згодою була\~допитана в\~якості свідка\~та надала\~суду такі\~пояснення.\~З народження,\~тобто з\~1968\~року,\~і по\~теперішній час\~позивач проживає\~за адресою\~:\~ [ADDRESS] .\~Відповідач,\~яка є\~рідною сестрою\~позивача,\~відразу після\~одруження,\~тобто у\~1995\~році переїхала\~від батьків\~до чоловіка\~і з\~цього часу\~у квартирі\~не проживала.\~Після смерті\~обох батьків,\~ [PERSON] \~продовжувала з\~чоловіком і\~дітьми проживати\~за вище\~вказаною адресою. Спроби оформити право власності на квартиру були після смерті батьків, однак у зв`язку із заборгованостями за сплату комунальних платежів, це зробити не вдалось. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з проханням виписатися з квартири та прописатися до свого чоловіка, однак відповідачка відмовлялася це зробити, мотивуючи відмову тим, що її чоловік не хоче її прописати до себе у будинок. Водночас, це прохання позивачки завжди викликало у відповідачки злість, тому вона, щоб не псувати відносини із сестрою, перестала ініціювати обговорення цього питання. [PERSON] також пояснила, що сестра всі ці роки не претендувала на квартиру, проте у 2021 році написала повідомлення про те, що хоче придбати квартиру і їй потрібні кошти у сумі 10\~000 доларів США за компенсацію своєї частки і лише після цього вона відмовиться від квартири на користь позивача. [PERSON] стверджує, що неодноразово намагалась домовитись із сестрою, оскільки матеріальної можливості сплатити такі кошти не мала, проте остання на контакт не йшла. Окрім того, не заперечує можливості проживання відповідачки у квартирі. Просила суд\~про задоволення\~позовних вимог,\~посилаючись на\~те,\~що сестра\~фактично після\~одруження не\~проживала у\~спірній квартирі,\~в той\~же час,\~факт реєстрації\~відповідача у\~квартирі за\~адресою :\~ [ADDRESS] \~не заперечує. При цьому уточнила, що після народження дитини сестра близько двох тижнів проживала у квартирі разом із нею та батьками через ускладнення після пологів. Представник позивача- адвокат Галань В.М. просив задоволити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, при цьому наголосив, що незважаючи на те, що відповідач формально була зареєстрована у спірній квартирі, у володіння спадковим майном не вступила, нотаріальної заяви про прийняття спадщини не подавала, відтак це свідчить про неприйняття останньою спадщини відповідно до норм статті 549 ЦК УРСР. Відповідач, [PERSON] , брала участь у судовому засіданні у режимі ВКЗ з власного технічного засобу та повідомила суду, що категорично заперечує позовні вимоги та просить суд відмовити у задоволенні таких. Пояснила, що проживала у будинку батьків до смерті матері, тобто до грудня 1996 року. З 1997 р. почала проживати окремо з чоловіком на [ADDRESS] , але часто приїжджала до сестри. Також зазначила, що порядок користування майном вони з сестрою обговорювали, але позивачу ніколи не випадало нагоди піти до нотаріуса для оформлення права власності на квартиру. За життя батьків жодних домовленостей щодо розподілу квартири не було, оскільки батьки померли в молодому віці. Заперечила слова позивача про те, що всі цінні речі і меблі батьки віддали відповідачу, а квартира мала перейти у власність [PERSON] . Більше того, повідомила, що ніколи не відмовлялась від своєї частки у квартирі, проте не змогла проживати разом із сестрою у зв`язку із частими конфліктами. У США виїхала у зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської Федерації, що було вимушеним кроком та жодним чином не свідчить про відмову від спадщини. Не проживала у квартирі зокрема і тому, що сестра чинила їй перешкоди, змінювала замки тощо. Представник відповідача адвокат Савка Т.В. просив врахувати відзив на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог. Звернув увагу суду на той факт, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту і ця обставина може слугувати окремою підставою для відмови у позові. Вказав, що позивач не зверталась до нотаріуса і тому позов є передчасним. Просив врахувати релевантну практику Верховного Суду та чинне на момент існування спірних правовідносин законодавство. Додатково зазначив, що жодних доказів, які б стверджували про не вступ відповідача в управління спадковим майном, стороною позивача не представлено суду. Також, у судовому засіданні 29.01.2025 було задоволено клопотання представника позивача та відповідача про виклик і допит свідків. Зокрема, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що сторони є її племінницями, їх мати - її рідна сестра. [PERSON] , відповідача, давно не бачила, з приводу її наміру та бажання проживати у спірній квартирі свідку нічого не відомо. Але підтвердила слова позивача про те, що відповідач після одруження проживала з чоловіком, а не з батьками. [PERSON] , який є чоловіком позивача, пояснив, що він у спірній квартирі проживає з моменту одруження з позивачкою з 1987 р. Вказав, що після одруження [PERSON] перестала з ними проживати та переїхала до чоловіка, також пригадує, що після одруження батьки подарували останній майже всі меблі, що були у квартирі, а йому з дружиною повідомили, що натомість квартира залишиться їм. [PERSON] , яка є дружиною рідного брата чоловіка позивача, повідомила суду, що знайома із сторонами з моменту одруження в 1986 р. Їй відомо, що відповідач проживала у квартирі на [ADDRESS] до моменту одруження, чи претендувала [PERSON] на квартиру після смерті батьків, свідок не змогла відповісти суду. Допитана в якості свідка [PERSON] знайома зі сторонами, у зв`язку із тим, що проживає по сусідству в одному будинку від народження. Також підтвердила слова позивача, що відповідач після одруження проживала з чоловіком. Окрім цього, були допитані свідки зі сторони відповідача, які надали суду такі пояснення. Зокрема, [PERSON] , знайома із сторонами з 90-х років, працювала разом із відповідачкою у медичній установі. Їй відомо, що [PERSON] проживала у спірній квартирі до моменту одруження у 1995 р., а також певний період після народження дитини в 1995 р. Також підтвердила, що вона допомагала батькам, часто відвідувала і під час того, як проживала окремо. З приводу спадщини батьків відповідача свідок не володіє інформацією. [PERSON] , який є колишнім чоловіком відповідача, повідомив, що перебували з останньою у шлюбі з лютого 1995 р. до серпня 2018 р. Пояснив, що [PERSON] проживала у спірній квартирі до моменту одруження в лютому 1995 р. і також після народження сина у зв`язку із відсутністю у них належних умов проживання, а саме : з січня 1996 до літа, тобто приблизно пів року. Після смерті батьків дружини, свідок пропонував їй вирішити питання спадкування квартири із сестрою, проте відповідач відмовилась, хоч вважала, що їй належить половина цієї квартири. Також повідомив, що під час хвороби матері [PERSON] періодично ночувала у неї, оскільки матір потребувала медичної допомоги. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одночасно, у відповідності до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07 червня 1966 року Виконкомом Львівської міської ради трудящих м. Львова було видано громадянину [PERSON] (батькові позивачки та відповідачки) Ордер N?1358 на квартиру [ADDRESS] . Зазначений Ордер видано, як вказано у ньому, на підставі Рішення загальних зборів ЖБК «Швейник» від 23.04.1964р ( а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 17.08.2023р., виданим Личаківським Відділом ДРАЦС у місті Львові. ( а.с. 12). Заповіту померлий не залишив. [INFO] померла мати позивачки та відповідачки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 17.08.2023р. Личаківським Відділом ДРАЦС у місті Львові( а.с. 13). Заповіту після своєї смерті [PERSON] також не залишила. Згідно Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки, виданої ЖБК «Швейник» в будинку [ADDRESS] зареєстровані такі особи: 1. [PERSON] - позивачка (дата реєстрації у квартирі - 27.01.1968р.); 2. [PERSON] - чоловік позивачки (дата реєстрації у квартирі - 04.12.1987р.); 3. [PERSON] - син позивачки (дата реєстрації у квартирі - 29.09.1991р.); [PERSON] - син позивачки (дата реєстрації у квартирі - 01.06.2004р.); 5. [PERSON] - сестра позивачки (актуальне прізвище після другого шлюбу- [PERSON] (дата реєстрації у квартирі - 21.10.1970р.) Беручи до уваги той факт, що батьки сторін померли у 1996 році, відповідно застосуванню підлягає законодавство про спадкування, що діяло на той час, а саме : Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1. якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2. якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року N? 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за N? 152/361 та була чинна до 03 березня 2004 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління чи володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця, зокрема, і запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку у період шести місяців після смерті спадкодавця. Зазначене вище знаходить своє підтвердження і у відповідній практиці Верховного Суду, який у своїй постанові від 25 березня 2020 року в справі N? 305/235/17 вказав, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути, зокрема, і запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. В нашому випадку стороною позивача в якості додатку до позову долучена Довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописки, видана ЖБК «Швейник», яка підтверджує факт того, що в будинку [ADDRESS] зареєстрована, в тому числі і відповідач (а.с. 15). Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що відповідач вступила в управління спадковим майном, тобто виконала вимоги ст.549 ЦК Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачкою не представлено суду належних та допустимих доказів про те, що відповідач не прийняла спадщину після смерті батьків, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. Окрім цього, суд також погоджується із доводами представника відповідача щодо відсутності документально підтвердженої відмови нотаріуса у оформленні права на спадщину, адже відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Більше цього, аналізуючи узагальнення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N? 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» можна зробити висновок, що спеціальним законодавством, зокрема ЗУ «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину і тому, якщо відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, це може слугувати окремою підставою для відмови у позові. Враховуючи наведене вище, питання оформлення спадщини, в тому числі встановлення факту її прийняття чи неприйняття, відноситься першочергово до компетенції нотаріуса, а не суду. В даному випадку, позивач зазначила, що зверталась до нотаріуса і у відповідь отримала усну відмову, тому відповідних доказів суду не було надано. Отже, враховуючи наведені вище обставини та встановлені в судовому засіданні факти, суд дійшов до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Outcome: dismissed