Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 88/100 частину квартири [ADDRESS] , за [PERSON] право власності на 12/100 квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого транспортного засобу SKODA OCTAVIA 2002 року випуску, на загальну суму 82 800,00 грн. Обґрунтовуючи відступ від рівності часток подружжя, посилається на те, що на придбання спірної квартири були частково витрачені кошти, отримані особисто позивачкою за продаж належної їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] . Спірний автомобіль був відчужений без її згоди, а тому вона має право на стягнення грошової компенсації частини його вартості. У відзиві представник відповідача посилається на те, що відсутні докази внесення коштів, отриманих від продажу іншої квартири в рахунок погашення кредиту на придбання спірної, а тому відсутні підстави для визнання частини цього майна особистою приватною власністю. Вважає, що поділ квартири має відбутись у рівних частках. Враховуючи те, що спірний автомобіль відчужений у період шлюбу і це відбулось з відома та згоди позивачки в інтересах тоді ще однієї родини [PERSON] , то підстави для стягнення грошової компенсації відсутні. У судовому засіданні представники обох сторін підтримали доводи та заперечення, висловлені у поданих кожним з них письмових заявах по суті справи. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази судом встановлено наступне. Згідно статті 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду висловлена правова позиція в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 756/15125/16-ц, відповідно до якої, за загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц. Зазначені норми закону та практика Верховного Суду свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Також Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 404/7307/14-ц було встановлено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які це майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя». Квартира [ADDRESS] , була набута в період зареєстрованого шлюбу, що свідчить про наявність презумпції спільної сумісної власності подружжя на це майно. Тягар доведення того, що майно повністю чи частково належить на праві особистої приватної власності Позивачці, лежить саме на ній. Інвестиційний контракт щодо придбання цієї квартири №23136 було укладено 01 лютого 2001 року, а вартість майнових прав, із залученням кредитних коштів, була повністю проінвестована 13 лютого 2001 року. Відповідно до пункту 1.1. Додаткової угоди № 2 від 13 лютого 2001 року до Інвестиційного контракту № 23136 від 01 лютого 2001 року, інвестування 100 відсотків загальної площі є підставою для закріплення за Довірителем конкретної квартири шляхом укладення цієї Угоди. За пунктом 1.3 цієї Додаткової угоди на момент укладання цієї Угоди Довірителем проінвестоване будівництво житла загальною площею 92,57 кв.м. 13.02.2001 між АКБ «Аркада» і [PERSON] укладено Кредитну угоду №23136-Н про інвестування у житлове будівництво, за умовами якої позичальнику було надано кредит у розмірі 4044,98743 ОдІн, що на момент укладання угоди складало 64 355,75 грн строком до 01.11.2011. Додатковою угодою №1 до цієї Кредитної угоди від 13.02.2001 між сторонами узгоджено графік погашення кредиту. Відповідно до Договору застави №23136-Н від 13.02.2001 майнові права на квартиру були передані у заставу банку, їх вартість визначено сторонами у розмірі 119 195,91 грн. Згідно довідки АКТ «Аркада» №386/41 від 07.05.2007 [PERSON] виконано свої зобов`язання по Кредитній угоді. Тобто, зобов`язання за кредитним договором виконано достроково у 2007 році. 07.03.2002 [PERSON] продала належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] за 91 000 гривень. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані за договором купівлі-продажу квартири були спрямовані позивачкою саме на погашення кредиту, за рахунок якого проінвестовано спірну квартиру. Крім того, матеріали справи не містять доказів загальної суми коштів, сплаченої на виконання умов кредитної угоди з урахуванням суми тіла кредиту, виплачених процентів. Визначаючи вартість придбаної квартири, сторона позивача здійснює розрахунок, виходячи з її заставної вартості, визначеної у договорі застави, що не свідчить про те, що саме ця сума коштів була сплачена подружжям [PERSON] для її придбання. Крім того, суд враховує і те, що отримавши у 2002 році кошти від продажу особистої квартири, сума яких перевищувала суму кредиту, його повернення здійснено лише в 2007 році і доказів того, що саме ці кошти були використані для цього - суду не представлено. За таких обставин, суд не вбачає підстав для відступу від презумпції спільності майна подружжя і вважає правильним здійснити поділ квартири між колишнім подружжям у рівних частках (по 1/2). Судом також встановлено, що транспортний засіб SKODA OCTAVIA 2002 року випуску, об`єм двигуна 1600 куб. см., номер кузову [NUMBER] , який був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] був відчужений відповідачем 22 квітня 2017 року. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Письмова згода Позивачки на укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу чинним на момент відчуження транспортного засобу законодавством не вимагалась. Також в постанові від 04 вересня 2024 року в справі № 754/9261/19 Верховний Суд зауважив, що суди встановили, що спірні автомобілі та автобуси були відчужені відповідачем під час шлюбу з позивачем, проживаючи разом та маючи взаємні права та обов`язки подружжя, гроші від продажу зазначених автомобілів використані в інтересах родини; позивачка не довела належними та допустимими доказами того, що виручені кошти від продажу рухомого майна ним були використані не в інтересах родини. Таким чином, тягар доведення використання коштів, отриманих від продажу автомобіля, не в інтересах сім`ї під час перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі покладається на Позивачку. Доказів, які б підтверджували таку позицію суду не подано. Позивачкою, в свою чергою, не надано жодних доказів, що кошти, отримані від продажу автомобіля, не були витрачені в інтересах сім`ї. З огляду на викладене, вимога про стягнення грошової компенсації з Відповідача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. З огляду на все викладене вище, суд вважає правильним позовні вимоги задовольнити частково.

Outcome: partial