Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

26 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є наймачем квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі крім нього зареєстровані його дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка - [PERSON] , онук [PERSON] , син - [PERSON] , онука [PERSON] . Однак, [PERSON] з 2004 року, а [PERSON] з 1997 року, у даній квартирі без поважних причин не проживають, участі в утриманні житла не беруть, квартирою не користуються, зобов`язання по утриманню житлового приміщення не виконують, оплату комунальних послуг не здійснюють, їх особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою вони не цікавляться. Всі обов`язки, що випливають з договору по обслуговуванню житлового приміщення, виконує він. Зазначив, що його сини, виїхали на постійне місце проживання за межі міста, проживали у різних містах України, де саме вони перебувають зараз йому не відомо. Більше двох років зв`язок з ними він не підтримує, за місцем реєстрації вони не з`являються. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ані він, ані інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Під час останнього спілкування, яке відбулось більше двох років тому, коли сини повідомляли, що наміру повертатися в місто та проживати в квартирі не мають. Тобто, фактично відповідачі вже не проживають у даній квартирі понад 10 років, однак зареєстровані у ній, що спричиняє йому перешкоди та незручності. Зокрема, це і надмірне нарахування плати за комунальні послуги, і відсутність можливості отримати житлову субсидію, та і взагалі він позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, та позбавлений можливості приватизувати квартиру. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] , втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад десять років без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 січня 2025 року до участі у розгляді цивільної справи залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південноукраїнську міську раду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Пояснив, що його сини [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають вже 10 років. Де вони зараз знаходяться він не знає. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти задоволення позовної заяви. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення, про що в судовому засіданні суд постановив відповідну ухвалу. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що 26 січня 1982 року Виконавчим комітетом Ради народних депутатів Арбузинки, [PERSON] на склад сім`ї з 5-ти чоловік видано ордер №113 на право на заняття житлового приміщення 41,38 кв.м, у квартирі [ADDRESS] /а.с. 8/. До позовної заяви позивачем долучено копії акту здачі-прийняття квартири [ADDRESS] від 29 січня 1982 року та договору найму приміщення від 29 січня 1982 року /а.с. 9, 10/. Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію виданої Центром надання адміністративних послуг міста Південноукраїнська виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради Миколаївської області від 10 грудня 2024 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - квартиронаймач, його дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка - [PERSON] , онук [PERSON] , син - [PERSON] , онука [PERSON] /а.с.12, 13, 14/. 22 грудня 2024 року комісією у складі членів правління ОСББ «Соборності, 10» складено акт про не проживання № 2, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зі слів сусідів з 2004 року не проживають /а.с. 11/. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в квартирі [ADDRESS] . Сторони її сусіди. Відповідачів пам`ятає дуже добре, ще з тих часів коли вони навчались в школі. Років 3-4 вона їх не бачила. Була присутня при складанні акту про не проживання відповідачів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає поверхом вище, в квартирі [ADDRESS] . У вказаному будинку проживає з 1982 року. [PERSON] бачила біля під`їзду в 1997 році, а старшого сина позивача бачила в під`їзді у 2003 році. Статтею 47\~Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідно до частини четвертої статті 9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно із статтями 71, 72\~ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом. При цьому ч.3 ст.71\~ЖК України передбачені випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, а саме у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №201/10924/13-ц). Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №464/7923/16-ц). Оскільки [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] більш, ніж шість місяців без поважних причин, вони втратили право користування нею, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Про судові витрати позивачем вимоги не заявлялись.

Outcome: approved