Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача нараховані, але невиплачені суми при звільненні в розмірі 57 673,03 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заборгованості при звільненні, починаючи з 01 березня 2025 року до дня постановлення рішення у справі, але не більше ніж за 6 місяців; стягнути понесені судові витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 7 000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що [PERSON] з 31 грудня 2022 року та по 28 лютого 2025 року працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Волинь - Паливо». Наказом № 54-к/р від 17.02.2025 позивача було звільнено з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України, проте заробітну плату та всі суми належні при звільненні відповідачем виплачено не було. 08 квітня 2025 року представником позивача було направлено запит до відповідача з проханням надати довідку про заборгованість по заробітній платі та сумам належним позивачу при звільненні та довідку про середньоденну заробітну плату. Проте, поштовий конверт із запитом повернувся за закінченням терміну зберігання, оскільки відповідач його не отримував. Окрім того, зазначає, що на неодноразові звернення працівників ТОВ «Волинь - Паливо» Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило про розгляд звернення та про те, що під час проведення посадовими особами Міжрегіонального управління заходу державного контролю у формі перевірки у ТОВ «Волинь - Паливо» було з`ясовано, що на підприємстві є заборгованість із виплати заробітної плати, чим порушено вимогу ч.1 ст.10 Закону № 2136. А також не виплачені кошти при звільненні, в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги абз.4 ч.1 ст.12 Закону № 2136. Окрім того повідомлено, що функція поновлення порушених трудових пряв здійснюється виключно судами. Пояснює, що останню заробітну плату було виплачено позивачу відповідачем за жовтень 2024 року. При цьому, в особистому кабінеті на порталі Пенсійного фонду України відповідно до даних поданих відповідачем по звітності вбачається, що нарахована заробітна плата за: листопад 2024 року становить 13076,90 грн.; грудень 2024 року - 16282,18 грн.; січень 2025 року - 12428,61 грн.; лютий 2025 року - 15885,34 грн. (в т.ч. компенсація за невикористані дні відпустки). Отже, за період з 01.11.2024 по 28.02.2025 ТОВ «Волинь - Паливо» заборгувало позивачу по заробітній платі та всіх сумах, належних при звільненні, на загальну суму - 57673,03 грн. Відтак, задля поновлення порушених конституційних прав позивач звернувся до суду. Ухвалою від 16 травня 2025 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. У заяві від 24 червня 2025 року представник позивача - адвокат Пилипчук Л.М. просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують та не заперечують проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного документа. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило. За наявності передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України умов, суд ухвалює заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] з 31 грудня 2022 року та по 28 лютого 2025 року працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Волинь - Паливо». Наказом № 54-к/р від 17.02.2025 позивача було звільнено з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України, проте заробітну плату та всі суми належні при звільненні відповідачем виплачено не було. 08 квітня 2025 року представником позивача було направлено запит до відповідача з проханням надати довідку про заборгованість по заробітній платі та сумам належним позивачу при звільненні та довідку про середньоденну заробітну плату. Проте, поштовий конверт із запитом повернувся за закінченням терміну зберігання, оскільки відповідач його не отримував. Окрім того, зазначає, що на неодноразові звернення працівників ТОВ «Волинь - Паливо» Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило про розгляд звернення та про те, що під час проведення посадовими особами Міжрегіонального управління заходу державного контролю у формі перевірки у ТОВ «Волинь - Паливо» було з`ясовано, що на підприємстві є заборгованість із виплати заробітної плати, чим порушено вимогу ч.1 ст.10 Закону № 2136. А також не виплачені кошти при звільненні, в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги абз.4 ч.1 ст.12 Закону № 2136. Окрім того повідомлено, що функція поновлення порушених трудових пряв здійснюється виключно судами. Пояснює, що останню заробітну плату було виплачено позивачу відповідачем за жовтень 2024 року. При цьому, в особистому кабінеті на порталі Пенсійного фонду України відповідно до даних поданих відповідачем по звітності вбачається, що нарахована заробітна плата за: листопад 2024 року становить 13076,90 грн.; грудень 2024 року - 16282,18 грн.; січень 2025 року - 12428,61 грн.; лютий 2025 року - 15885,34 грн. (в т.ч. компенсація за невикористані дні відпустки). Отже, за період з 01.11.2024 по 28.02.2025 ТОВ «Волинь - Паливо» заборгувало позивачу по заробітній платі та всіх сумах, належних при звільненні, на загальну суму - 57673,03 грн. Відтак, задля поновлення порушених конституційних прав позивач звернувся до суду. Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За нормами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. В день звільнення розрахунку з позивачем проведено не було. Доказів на спростування вказаної обставини суду не надано. Таким чином, вимогу про стягнення нарахованих, але невиплачених при звільненні сум в розмірі 57 673,03 грн. належить задоволити. Оскільки належні позивачу суми при звільненні не були виплачені у встановлені законом строки, відповідач зобов`язаний виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку. Середній заробіток працівника, відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 розділу ІІ Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із п.8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з отриманням вимог законодавства. Позивач звільнений 28 лютого 2025 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат на грудень 2024 року та січень 2025 року. Відповідно до даних з особистого кабінету на порталі Пенсійного фонду України вбачається, що нарахована заробітна плата за грудень 2024 року становить 16282,18 грн., січень 2025 року - 12428,61 грн., що разом становить 28\~710,79 грн. У січні 2025 року було 23 робочих дні, а грудні 2024 року - 22 робочих дні. Таким чином,\~середньоденна заробітна\~плата позивача\~за два\~останні місяці\~роботи становить\~638,01\~грн (28\~710,79 грн.\~:\~45\~робочих дні). Кількість робочих\~днів за\~період затримки\~розрахунку при\~звільненні з\~03\~березня 2025\~року (наступного\~дня після\~звільнення) до 24 червня 2025 року (до дня постановлення рішення) становить 87. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути 55\~506,87 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (87 робочий день х 638,01 грн.). Сума обрахована без віднімання сум податків та зборів, які підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні судового рішення. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем до позову додано: Договір про надання правової допомоги від 07.04.2025, в якому вказано суму гонорару адвоката при розгляді справи в суді першої інстанції, яка складає 7 000 грн., та ордер на надання правничої допомоги від 15.05.2025 № 1171996. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. є неспівмірною із складністю справи та виконаними роботами. Суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, містить 6 сторінок, відсутні посилання на судову практику, що потребувало б додаткового часу на її вивчення. Пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved