Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

ТОВ "ФК\~"Європейська\~агенція з\~повернення боргів"\~звернулось до\~суду з\~позовом про\~стягнення заборгованості\~з відповідача\~ [PERSON] ,\~мотивуючи позов\~тим,\~що 20.01.2024\~року між\~Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~"Стар\~Файненс Груп"\~та [PERSON] \~укладено кредитний\~договір №17856-01/2024,\~який укладений\~у вигляді\~електронного документа\~шляхом обміну\~електронними повідомленнями,\~з використанням\~інформаційно-телекомунікаційної\~системи,\~із застосуванням\~електронного підпису\~одноразовим ідентифікатором.\~24.06.2024\~року між\~ТОВ " Стар Файненс Груп " та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №24062024, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 12500,00 грн., які позивач просить стягнути. 28.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "1 Безпечне агентство необхідних кредитів" та [PERSON] укладено договір позики №2753764, який укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 14.06.2021 року між ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів " та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №14/06/21, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги до відповідача в розмірі 11972,71 грн. 26.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" та [PERSON] укладено кредитний договір №8552517, який підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. 30.07.2024 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №30072024/2, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 9772,12 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. 06.02.2025 року відповідачем подано відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що під час окупації міста Херсона, він перебував в місті, де проживав і на дату звільнення міста. Під час окупації він переніс два хірургічних втручання: хірургічне втручання з проктології та видалення жовчного міхура, жодних доходів не мав. Після звільнення міста, в кінці листопада змушений був виїхати до м. Бровари, з огляду на те, що його квартира в м. Херсоні знаходиться в прибережній зоні, яка є небезпечною. Квартира наразі дуже пошкоджена. Життєві обставини, інші кредити, що він мав ще до широкомасштабного вторгнення, а також скрутне матеріальне становище змусило його звернутися до кредитних установ, що надають мікрозайми. Вказує, що як стверджує представник позивача він уклав кредитні договори з ТОВ «Стар Файненс Груп», ТОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів», ТОВ «Мілоан». Як вбачається із сайту вказаних товариств, він не ухилявся від виконання своїх зобов`язань та постійно вносив оплату, сплачував частково. Після отримання грошового забезпечення в кінці місяця одного разу він зайшов на сайт кожної з мікрофінансової установи і прочитав повідомлення, що він вже не може вносити оплату, жодних повідомлень з цього приводу він не отримував. Зазначає, що позивач не надано до суду копію витягу про приймання-передавання прав вимоги за його грошовими зобов`язаннями. Жоден із договорів не містить його рукописних підписів. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ним підписано електронним цифровим підписом договори та не має даних щодо отримання позивачем електронного підпису в акредитованому центрі ключів, тобто не доведено підписання договору й самим позивачем. Позивачем не надано копію заявки з якої б вбачалось, що саме відповідач мав намір отримати грошові кошти у позику, як і не надано доказів факту надіслання смс повідомлення відповідачу. Він не може прийняти в кості належного доказу платіжне доручення про перерахування грошових коштів у відповідних розмірах компаній на користь відповідача, оскільки останнє не відповідає встановленим законом вимогам та взагалі не містить жодного підпису та печатки. Позивачем не долучено доказів переходу прав вимоги, доказів на підтвердження наявності заборгованості. Він заперечує наявність боргу в заявленому розмірі та вважає, що за відсутності первинних документів не можливо встановити обставини, які напряму впливають на правильність визначення суми заборгованості, зокрема розмір нарахованих позивачем коштів, процентів, пені, тощо. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позову просив проводити розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суд не повідомляв, в матеріалах справи наявний відзив на позов. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 20 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №17856-01/2024, який укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису W8232. За умовами вказаного вище договору, [PERSON] отримав кредит в розмірі 6 тис. грн строком на 100 днів, строком погашення 28.04.2024 року, зі сплатою 2,50% в день. 24.06.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №24062024, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги до [PERSON] в сумі 12500,00 грн., яка складається з: суми заборгованості за основною сумою боргу 6000,00 грн., суми заборгованості за відсотками 6500,00 грн., що підтверджено договором факторингу №24062024 від 24.06.2024 р., актом прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу від 24.06.2024 р., витягом з реєстру боржників до договору факторингу №24062024 від 24.06.2024 р. 28 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "1 Безпечне агентство необхідних кредитів" та [PERSON] укладено договір позики №2753764 (з фіксованою процентною ставкою), який укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором L8snFRoRvD. За умовами вказаного договору позики, сума позики складає 4000,00 грн, строком на 20 днів, зі сплатою 2,5% в день. 14.06.2021 року між ТОВ "Фінансова компанія "1 Безпечне агентство необхідних кредитів" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №14/06/21, за яким ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги до [PERSON] в сумі 11972,71 грн., яка складається з: суми заборгованості за основною сумою боргу 4000,00 грн., суми заборгованості за відсотками 7972,71 грн., що підтверджено договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р., додатковою угодою №2 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 р. від 28.07.2021 р., додатковою угодою №32 до договору факторингу №14/06/21 від 25.07.2024 р., актом прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу від 25.07.2024 р., витягом з реєстру боржників №28 до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2024 р. 26 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №8552517, який укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, шляхом підписання заяви на отримання кредиту №8552517 від 26.01.2024 р. За умовами вказаного договору, Товариство надає клієнту кредит в розмірі 5000,00 грн, строком на 210 днів, зі сплатою 320 відсотків річних. 30.07.2024\~року між\~ТОВ "Мілоан"\~та ТОВ\~"ФК\~"Європейська\~агенція з\~повернення боргів"\~укладено договір\~факторингу №30072024/2,\~за яким\~ТОВ "ФК\~"Європейська\~агенція з\~повернення боргів"\~набуло право\~грошової вимоги\~до [PERSON] \~в сумі\~9772,12\~грн.,\~який складається\~із:\~суми заборгованості\~за основною\~сумою боргу\~4418,69\~грн,\~суми заборгованості\~за відсотками\~4285,43\~грн,\~суми заборгованості\~за комісією\~за надання\~кредиту 1068,00\~грн., що підтверджено договором факторингу №30072024/2 від 30.07.2024 р., актом прийому-передачі Реєстру Боржників №1 за договором факторингу №30072024/2 від 30.07.2024 р., витягом з реєстру боржників №1 до договору факторингу №30072024/2 від 30.07.2024 р. Відповідач, заперечуючи проти вимог позивача зазначав, що позивачем не надано доказів наявності на договорах його підпису, існування електронних підписів, його заявок із особистих кабінетів про оформлення договорів тощо. В той же час, відповідач у відзиві на позов сам підтверджує факт укладення вказаних договорів, з огляду на тяжкість його майнового стану та внесення ним навіть грошових коштів на виконання зобов`язань. Більш того, з вищевказаних договорів вбачається, що кожний з них був підписаний одноразовим ідентифікатором, який надходив на номер мобільного телефону відповідача [NUMBER] , який ним також зазначений у заявах по суті спору (відзиві на позов). Відповідачем жодних доказів на спростування укладення договорів суду не надано. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Матеріалами справи підтверджено те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також\~Законом України «Про споживче кредитування»\~та\~Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, в\~ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування»\~зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»(далі за тексом Закон)електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно із статтею 64 ЦПК України, докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами. З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів суд дійшов висновку, що договори, за якими виникли заборгованості підписані та укладені відповідачем з використанням одноразових ідентифікаторів. Доказів зворотного відповідачем не надано, а навпаки у відзиві на позов підтверджено факт їх укладення. Щодо інших заперечень відповідача, зокрема щодо відступлення прав вимоги за кредитними договорами. Відповідно до положень статей 1077, 1078ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За статтею 1081ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі N 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі N 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі N 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі N 5026/886/2012 тощо). Відповідно до частини першої статті 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі N 2-2035/11 (провадження N 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-979цс15. Так за Договором факторингу від 24.06.2024 року №24062024 позивач отримав право вимоги за кредитним договором №17856-01/2024 від 20.01.2024 року, за Договором факторингу від 14.06.2021 року №27122023-1 позивач отримав право вимоги за кредитним договором №2753764 від 28.01.2024 року, за Договором факторингу від 30.07.2024 року №30072024/2 позивач отримав право вимоги за кредитним договором №8552517 від 26.01.2024 року. Факт переходу права вимоги позивача саме до відповідача за кожним окремим кредитним договором підтверджується реєстрами боржників, які містяться відомості та обсяг необхідних відомостей, таких як анкетні дані відповідача, номери договорів, суми заборгованості, які дають можливість належним чином підтвердити набуття позивачем права вимоги до [PERSON] . З огляду на наведене позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність права вимоги до [PERSON] за вказаними вище кредитними договорами. В той же час, суд зазначає, що договір факторингу між ТОВ « ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено 14 червня 2021 року, в той час, як кредитний договір №2753764 із ТОВ « ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» [PERSON] уклав лише 28 січня 2024 року. Відповідно до приписів ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Тобто, із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц (провадження № 61-22929св18). Так, з матеріалів справи убачається, що договір факторингу №14/06/21, за яким відповідно до підстав позову відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №2753764 від 28 січня 2024 року, було укладено між ТОВ « ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 14 червня 2021 року, тобто майже за два роки до укладення кредитного договору між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . При цьому суд зауважує, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог лише за умови їх визначеності, проте на день укладення договору факторингу №14/06/21 14 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ « ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» останнє ще не набуло право вимоги за кредитним договором № №2753764 від 28 січня 2024 року, а отже не могло укладати правочинів щодо його відчуження. Вказане свідчить що предметом вказаного договору на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором №2753764 від 28 січня 2024 року, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за кредитним договором №2753764 від 28 січня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» згідно договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, а отже на час укладення такого Договору факторингу сторонами не могло бути досягнуто згоди щодо предмета правочину, а предмет індивідуалізовано належним чином. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не було набуто у передбачений законом спосіб право вимоги за кредитним договором №2753764 від 28 січня 2024 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Щодо посилання відповідача на подання неналежного розрахунку заборгованості. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з пунктами 61, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19). Суд зазначає, що до позовної заяви не додано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував, що позивач надав кредитні кошти [PERSON] . При цьому суд зауважує, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів і списань за кредитним договором, є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені з додержанням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (квитанція про перерахунок коштів, меморіальний ордер). Виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18. Отже, розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, а отже не є належними доказами існування боргу. Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідача, доказів зарахування/перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі, заявленому у позові, позивачем не надано, а тому суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості, що заявлена до стягнення. Зважаючи на те, що позивачем, усупереч ст. 12, 81 ЦПК України, що є його обов`язком, за допомогою належних доказів не підтверджено розмір заборгованості, заявлений до стягнення, тому наведене унеможливлює перевірити обґрунтованість позовних вимог у цій частині на предмет їх достовірності, а відтак і встановити розмір цієї заборгованості. З огляду на вказане вище, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитними договорами, оскільки останнім не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог в цій частині, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 23 червня 2025 року.

Outcome: dismissed