Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Позивач Харківська міська рада, від імені якої діє Гусєва А.В. на підставі посвідчення №2725, звернулася 19.10.2023 до суду з позовною заявою, в якій просить суд: - скасувати державну реєстрацію права власності з відкриттям розділу на житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину №158, виданого 03.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю.; - скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу №158 від 03.02.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю.; - скасувати державну реєстрацію права власності розділу на житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] ; - зобов`язати [PERSON] та [PERSON] звільнити зайняту земельну ділянку по [ADDRESS] від житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. з приведенням її у придатний для подальшого використання стан; - судові витрати стягнути з відповідача на користь Харківської міської ради. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначила, що на адресу Харківської міської ради надійшло звернення [PERSON] щодо обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження земельної ділянки Інспекцією з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради проведено комплекс перевірочних заходів щодо земельної ділянки під самочинно побудованим житловим будинком літ. «A-1» загальною площею 46,1 по в? [ADDRESS] . Вивченням наявних документальних матеріалів та інформації виконавчих органів міської ради встановлено, що інформація щодо прийняття Харківською міською радою рішень про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки, надання в оренду або у власність земельної ділянки по в? [ADDRESS] , а також інформація щодо документів, які належним чином посвідчують право власності (користування) зазначеною земельною ділянкою відсутня. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна (далі - Реєстр) право власності або право користування на земельну ділянку по [ADDRESS] за будь-якими фізичними або юридичними особами не зареєстроване. Земельна ділянка за вказаною адресою перебуває у комунальній власності. Виїздом на місце встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою огороджена, використовується для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.02.2023 №HB-2600113612023 (кадастровий номер 6310138800:06:032:0012) площа земельної ділянки становить 0,0322 га. Відповідно до відомостей які містяться в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва. Відповідно до відомостей які містяться в оцінному акті: - основа володіння: самозабудова; - користувач: [PERSON] ; - рік побудови: 1950. Згідно з інформацією з Реєстру 26.01.2022 вперше з відкриттям розділу оформленням реєстраційної справи на житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м. по [ADDRESS] зареєстровано право власності за [PERSON] (яка померла [INFO] ) (реєстраційний помер об`єкта нерухомого майна 2567961463120, індексний номер рішення, 63107943). Документи, які були подані для державної реєстрації: - технічний паспорт, серія та номер: ТI01 :2714-6029-7742-9207, виданий 16.01.20/ виготовлений ФОП « [PERSON] » - Довідка б/н, видана 17.01.2022, видавник ФОП « [PERSON] ». Отже, позивач вважає, що [PERSON] не набув право власності на спірний житловий будинок відповідно до законодавства, яке було чинним на момент будівництва цього будинку, а отже спірний будинок не є об`єктом цивільного обороту. З урахуванням того, що будинок самочинно побудований на земельній ділянці комунальної форми власності [PERSON] та те, що він не зареєстрував: право власності на нього, то після його смерті [PERSON] також не набула право власності на цей будинок. Таким чином, державна реєстрація права власності на спірний будинок за [PERSON] є незаконною та підлягає скасуванню. В подальшому право власності перейшло до [PERSON] , який відповідно до свідоцтва про право на спадщину №158, виданого 03.02.2022 ПН ХМНО Глущенко І.Ю. набув у власність житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2567961463120, індексний номер рішення 63225231). В подальшому, 21.07.2022 [PERSON] відчужив житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м., уклавши договір купівлі-продажу №2103, виданий 21.07.2022 ПН ХМНО Ємцем I.О. Так, [PERSON] став власником житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. по в? [ADDRESS] . Враховуючи те що [PERSON] не набув право власності на спірний будинок, [PERSON] , а смерті [PERSON] також не набув право власності на спірний будинок. З цих підстав позивач вважає, що [PERSON] не мав права розпоряджатись вказаним майном та відчужувати його [PERSON] . Представник позивача вважає, що відповідачі порушили законні права та інтереси Харківської міської ради як власника земельної ділянки, на який розміщено самочинно збудований об`єкт. Так, міська рада рішення про відведення земельної ділянки не приймала, спірний житловий будинок побудовано без відповідного рішення відповідної ради. Представник позивача вважає, що з урахуванням цих обставин приватний нотаріус Глущенко І.Ю. з урахуванням відповіді з КП «ХМБТІ» за №1118014 від 29.11.2020 не мав права реєструвати право власності на спірний житловий будинок за [PERSON] та видавати свідоцтво про право на спадщину за законом №158 від 03.01.2022. Представник позивача також вважає вищевказані договори купівлі-продажу суперечать положенням ЦПК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, тому мають бути визнані недійсними. Ухвалою суду від 23.10.2023 позов залишений без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02.11.2023 вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено заборону відчуження відносно об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2567961463120). Ухвалою від 03.11.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. 11.12.2023 від третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. надала письмові пояснення, де зазначила, що нею не посвідчувався договір купівлі-продажу№15-8 від 03.02.2022. 21.12.2023 від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій представник позивача просила суд вважати вірним п.4 прохальної частини позову у такій редакції: визнати недійсним договір купівлі-продажу №2103 від 21.07.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. 22.01.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Литвиненко А.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, зважаючи на те, що всі умови договору купівлі-продажу від 21 липня 2022 року були дотримані. Під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу право власності на предмет договору було зареєстровано за колишнім власником - [PERSON] і у встановленому законом порядку скасовано не було, отже, на думку відповідачів, відсутні підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішень приватного нотаріуса про реєстрацію за ним права власності на придбаний об?єкт нерухомості. Відповідач [PERSON] вважає необхідним відмовити у задоволенні частини позовних вимог, а саме в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Позивачем не доведено невідповідність цього договору ст. 203 ЦК України на час його укладення і порушення цим договором прав Харківської міської ради. На думку представника відповідача, позивачем не доведено, що спірний житловий будинок самочинно збудованим, позивач не звертався до суду про визнання спірного будинку самочинно збудованим і знесенням його починаючи з 1960 року. В технічних паспортах, не зазначено що об`єкт є самочинно збудованим. Представник відповідача зазначила, що позивачем вчиняються перешкоди у користуванні належним [PERSON] на праві власності майном. Земельна ділянка була сформована вже відповідачем [PERSON] . Укладенням оспорюваного договору між відповідачами про купівлю-продажу сторони бажали настання наслідків і такий договір відповідав нормам ЦК України, а тому не може бути визнаний недійсним. Представник відповідача Долі О.В. зазначила, що Харківська міська рада не довела належним чином, що договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] порушує її права на розпорядження земельною ділянкою, тому позивачем вибрано неналежний спосіб захисту своїх прав у вигляді визнання договору купівлі-продажу недійсним. 22.01.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Литвиненко А.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, зважаючи на те, що відповідно до наданої копії інвентаризаційної справи батьками відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] було побудовано будинок загальною площею 46.1 кв. м. у [ADDRESS] у 1950 році. Згідно з копією довідки [PERSON] був зареєстрований у 1995 році і постійно мешкав за адресою: [ADDRESS] . Спірний житловий будинок будувався його батьками у 1950 році. Відповідно до довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб від 17.12.2021, у спірному будинку станом на 20.10.2019 зареєстровані: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . На вказаний житловий будинок заводилась будинкова книга, що постійно велася відображає інформацію про зареєстрованих осіб. Також, 5 травня 1960 року було заведено інвентаризаційну справу №119000004485, проведено інвентаризацію забудов зі вказівкою дат побудови житлового будинку та надвірних будівель - 1950 рік. У зазначеній інвентаризаційній справі і у всіх подальших документах, шо виготовлялись на спірний будинок - технічні паспорти та довідки - відсутня будь-які відмітки про те, що житловий будинок по [ADDRESS] є самочинно збудованим. В технічних паспортах 1960 року, 2020 року та 2022 року відсутні штампи про самочинність або незаконність будівництва. При цьому, в силу довідок від 25.09.2020 та 10.01.2022, що видані КП «ХМБТІ» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано правовстановлюючих документів на спірний будинок. У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відсутня інформація про реєстрацію права власності на житловий будинок за вказаною адресою. [PERSON] зазначив, що його батько - [PERSON] помер [INFO] , його мати - [PERSON] померла [INFO] . Батьки [PERSON] не залишили заповіту, тобто [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, який в силу спільного мешкання і реєстрації з померлими на момент їх смерті автоматично прийняв спадкове майно. Після смерті мами - [PERSON] єдиним належним спадкоємцем є її рідний син - [PERSON] , який автоматично прийняв спадщину в силу спільного мешкання на момент смерті. Таким чином, єдиним належним власником спірного житлового будинку в порядку спадкування є [PERSON] 19.01.2022 останній звернувся до ПН ХМНО Глущенко I.Ю з метою оформлення спадщини після смерті мами та нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Підставою виникнення у матері [PERSON] права власності на житловий будинок загальною площею 46.1 кв.м. по [ADDRESS] був факт збудування нею житлового будинку з додержанням вимог актів законодавства, що діяли на момент будівництва будинку, а саме ЦК УРСР 1922 року - ст. 71 Договір про надання міської ділянки під забудову. Так, до 05.08.1992 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Враховуючи викладене, фактично, єдиним документом, що засвідчує факт існування об?єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об?єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» і від 02.10.2020 і від 10.01.2022, вбачається, що рішенням 9 сесії ХМР 24 скликання прийнято рішення від 25.12.2002 з подальшими змінами та доповненнями про реєстр урбанонімів міста Харкова присвоєно назву в?їзду Піщаному. Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] до 31.12.2012 не зареєстровано та в Реєстрі права власності на нерухоме майно не зареєстровано. На виконання запиту нотаріуса Луніної Т.А. від 25 вересня 2020 року № 49/02-14 та в подальшому на запит ПН ХМНО Глущенко І.Ю. вих. № 7/01-16 від 17.01.2022 було надано довідку від 05.10.2020 КП «ХМБТІ», зі змісту якої вбачається, що у зв?язку з переплануванням, яке дозволено згідно з Переліком будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об?єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію згідно затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №406, уточненням лінійних розмірів приміщень загальна площа житлового будинку літ. «А-1» складає 46.1 кв.м., житлова - 13.1 кв.м. Аналогічні відомості містить і довідка б/н від 17.01.2022, видана ФОП « [PERSON] » на запит нотаріуса Глущенко ІЮ. вих. №7/01-16 від 17.01.2022 згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за № 830/19568, житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», загальною площею 46,1 кв.м., житловою - 19,7 кв.м., вбиральня літ. «Г», літній душ літ. «Д», сарай літ. «Е», огорожа №1, хвіртка №2 не підлягають прийняттю в експлуатацію (побудовані до 05 серпня 1992 року). Відповідно до положень Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна, КП «ХМБТ» ХМР здійснює функції зберігача інвентаризаційних справ на території м. Харкова та не виконує робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. З січня 2013 року і до теперішнього часу, проведення робіт з технічної інвентаризації та виготовлення технічних паспортів на відповідні об`єкти нерухомого майна є екстериторіальним та здійснюється будь-яким суб`єктом господарювання, відповідальні виконавці якого пройшли професійну атестацію та отримали кваліфікаційний сертифікат на право виконання робіт із технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна відповідно до Закону України «Про архітектурну діяльність». У зв`язку з чим, на думку представника відповідача матеріали технічної інвентаризації, що містять інвентаризаційні справи на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться на зберіганні в КП «ХМБТІ» на теперішній час можуть бути не актуальні. Позивач надав до матеріалів справи копію інвентаризаційної справи №119000004485. З інвентаризаційної справи встановлено, що спірний будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Користувачем вказаного будинку зазначено [PERSON] , будинок 1950 року будівлі, складається з житлового будинку прибудовами літ. «A-1», загальною площею 46,1 кв.м., житловою - 19,7 кв.м., вбиральня літ. «Г», літній душ літ. «Д», сарай літ. «Е», огорожа № 1, хвіртка №2. Представник відповідача зазначила, що з даних технічного паспорту та довідки вбачається, що житловий будинок літ. «A-1», загальною площею 46,1 кв.м., житловою - 19,7 кв.м., вбиральня діт. «Г», літній душ літ. «Д», сарай літ. «Е», огорожа №1, хвіртка N? 2 за адресою: [ADDRESS] збудований у 1950 році, тобто обов?язок введення в експлуатацію житлового будинку законодавством не встановлено, оскільки даний об?єкт не є новоствореним. Реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов?язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності, саме на яке посилається у позові Харківська міська рада. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв?язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Тобто, право власності вже існувало станом на 1950 рік у зв?язку з побудовою об?єкту, а його реєстрація у Державному реєстрі речових прав - тільки офіційне визнання державою. Матеріалами справи підтверджується, і позивачем не спростовано того, що об?єкт нерухомого майна побудовано у 1950 році. 24.01.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Литвиненко А.С. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву аналогічний за змістом, поданому через канцелярію суду. 25.01.2024 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача повторно наголосила на законності та правомірності позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві, додатково зазначила, що оскільки на вказану земельну ділянку будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) не приймались, [PERSON] фактично використовує земельну ділянку для експлуатації та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] шляхом її самовільного зайняття. Ухвалою суду від 05.09.2024 закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду, а також задоволене частково клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Литвиненко А.С. про витребування доказів, витребувано з Державного архіву Харківської області інформацію про виділення земельної ділянки в [ADDRESS] до 1960 року під забудівлю, у власність або користування певному колу осіб, зокрема [PERSON] , [INFO] , та/або [PERSON] , [INFO] , інформацію про перейменування в`їзду Піщаного у м. Харкові до 1960 року, у разі перейменування з наданням документів, на підставі яких воно було здійснене. 03.03.2025 на виконання ухвали суду з Державного архіву Харківської області надійшла архівна довідка, згідно з якою в`їзд Піщаний до перейменування мав назву «ул. Прохладная (пер. Прохладный)». У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив, просила позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачів просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Третя особа - державний реєстратор Ізюмської міської ради Харківської області Романенко Максим Миколайович у судове засідання не з`явився, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі, заяв або клопотань до суду не надходило. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна у судове засідання також не з`явилася, подала письмову заяву, згідно з якою просила проводити розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] з урахуванням перейменування, внесеного рішенням 9 сесії ХМР 24 скликання прийнято рішення від 25.12.2002 з подальшими змінами та доповненнями про реєстр урбанонімів міста Харкова, згідно з яким присвоєно назву в?їзду Піщаному до 31.12.2012 не проводилась, що підтверджується довідками про наявність або відсутність інформації про зареєстровані на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів, виданими 02.10.2020 та 10.02.2022 Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради. З матеріалах інвентаризаційної справи КП «ХМБТІ» також вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] загальною площею 46,1 кв.м. станом на 29.09.2020, 30.12.2021 у Державному реєстрі зареєстрований не був. Згідно з довідкою, складеною ФОП [PERSON] на запит [PERSON] встановлено, що після обстеження на місці 17.01.2022 та проведення комплексу робіт розташований за адресою: [ADDRESS] , зокрема, житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» 1950 року побудови, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м. 18.01.2022 ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] виготовлений технічний паспорт на будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. за вих.№14/02-14 від 19.01.2022, виданому [PERSON] приватний нотаріусом заведена 19.01.2022 спадкова справа №6/2022 після померлої [PERSON] , [INFO] . Єдиним спадкоємцем після її смерті є її син [PERSON] . Інших спадкоємців за законом або заповітом, що прийняли спадщину, немає. Такий факт підтверджується також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстру за №68157415 від 19.01.2022. Відповідно до Акту обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 6310138800:06:032:0012, від 10.05.2023, складений головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради Ємельяновим О.О. за заявою [PERSON] від 12.04.2023 №б/н здійснено виїзд на місцевість у зв`язку з наданням у власність земельної ділянки. Під час обстеження земельної ділянки встановлено, що відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.02.2023 №HB-2600113612023 (кадастровий номер 6310138800:06:032:0012) площа земельної ділянки становить 0,0322 га. Земельна ділянка огороджена, використовується для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Реєстр) від 09.10.2023 за №349612152 (з відкриттям розділу) індексний номер 63107943 від 28.01.2022 державним реєстратором Ізюмської міської ради Харківської області Романенком М.М. зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м. Документи, які подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: ТІ01:2714-6029-7742-9207, виданий 16.01.2022, видавник ЄДЕССБ, документ отримано з ЄДЕССБ; довідка, серія та номер: б/н, виданий 17.01.2022, видавник ФОП « [PERSON] ». Речове право припинено 03.02.2022, відомості внесено приватним нотаріусом Глущенко І.Ю. Харківський міський нотаріальний округ, індексний номер рішення:63225231. 03.02.2022 приватним нотаріусом Глущенко І.Ю., Харківський міський нотаріальний округ, зареєстроване право власності за [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м. Документи, які подані для державної реєстрації: свідоцтво про право на спадщину, серія та номер : 158, виданий 03.02.2022, видавник: приватний нотаріус Глущенко І.Ю. Харківський міський нотаріальний округ. Речове право припинено 21.07.2022, відомості внесено приватним нотаріусом Ємець І.О. Харківський міський нотаріальний округ, індексний номер рішення:64253245. 21.07.2022 приватним нотаріусом Ємець І.О. Харківський міський нотаріальний округ, зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м. Документи, які подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2103, виданий 21.07.2022, видавник Ємець І.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Крім цього, позивачем долучено до матеріалів справи копію свідоцтва про право на спадщину №158, виданого 03.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю., згідно з яким після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] [PERSON] набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м., а також копію договору купівлі-продажу від 21.07.2022 за реєстровим №2103, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., згідно з яким [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами літ. «А-1» загальною площею 46,1 кв., житловою площею 19,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч.1, ч.2 ст.319 ЦК України передбачене право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд та право власника вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ч.1, ч.2 ст.373 ЦК України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Частиною 4 ст. 373 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст.376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, що виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі, про що вказано у п. 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. З огляду на викладене, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із цим, сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме, відносно факту самочинного будівництва, порушення прав власника земельної ділянки. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Тобто, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки у користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою. Таким чином, право власника земельної ділянки порушується внаслідок самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленого ст.376 ЦК України порядку за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень, що з`явились у власника земельної ділянки в реалізації свого права власності, безпосередньо за факту самочинного будівництва, додаткові юридичні обмеження. За розташування житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 46,1 кв., житловою площею 19,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці, що не сформована, межі якої не встановлені, право власності або користування на яку не оформлено, за відсутності відомостей про документи, що надають право на використання будівельних робіт та прийняття об`єкта в експлуатацію, є самочинним будівництвом, та порушує права Харківської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з абз.12 ч.2 ст. 16 ЦК України для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.1 .ч.2 ст.5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до ч.1-ч.4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлений власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст.ст. 391, 396 ЦК України. У ч.2 ст.212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду вчергове нагадує, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, п. 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, п.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, п.55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17). У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі, наприклад, є в переліку ст.16 ЦК України, а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення ч.1 ст.5 ЦПК України, вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту. Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснене самочинне будівництво, прямо визначені ст.376 ЦК України, що регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Положеннями ч.3-ч.5 ст.376 ЦК України, відповідно, встановлено: - право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. - якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку, про що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року п.92-п.94 у справі № 910/2861/18 від 20.07.2022 року та у п.35 у справі № 923/196/20. Визнання права власності в порядку ч.3 або ч.5 ст.376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки. Отже, застосування положень ч.3 або ч.5 ст.376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, яка здійснила самочинне будівництво і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки. Згідно положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, ст. 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч.2 ст.376 ЦК України, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень ч.4 цієї статті (п.6.31-п.6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; п.46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Тобто, відповідно приписів ч. 3 та ч. 5 ст. 376 ЦК України як особа, яка здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного ст.376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені ст. 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст.376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо, у встановленому законом порядку не вирішить юридичної долі самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22. Отже, вимоги про скасування державної реєстрації права власності та визнання договорів недійсними не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом. Ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, спричиненого таким порушенням, є вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Приписами ч. 2 ст. 212 ЗК України визначено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Оскільки у ст. 152 Земельного кодексу України не конкретизовано переліку видів порушень прав власника земельної ділянки, в кожному конкретному випадку власник має право на власний розсуд конкретизувати, як саме буде усунене те чи інше порушення. Отже, виходячи з наведеного вище співвідношення загальних і спеціальних норм, Верховний Суд наголошує, що в силу вимог ч.1 ст.3 ЗК України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (ч.4 ст.376 ЦК України) спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма ч.2 ст.212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельних ділянок, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій ЗК України, можуть застосовуватися норми ЦК України, зокрема, ст.376 цього Кодексу. На відміну від положень ч. 4 ст. 376 ЦК України, що обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма ч.2 ст.212 ЗК України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких вочевидь можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва у забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт. Позивачем заявлена вимога про звільнення земельної ділянки по [ADDRESS] від житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав урегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стаття 31 вказаного закону, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Так, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Так, житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 46,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] побудований господарським способом у 1950 році, відповідно для державної реєстрації вказаного об`єкта нерухомого майна необхідним було надання документів, визначених статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та Порядком № 1127. Відповідно до пунктів 42, 43 Порядку №1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. У зв`язку з викладеним, державним реєстратором Ізюмської міської ради Харківської області Романенком М.М. незаконно здійснено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 46394353), оскільки рішення про державну реєстрацію прийнято в порушення вимог статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 42, 43 Порядку №1127, тобто за відсутності документів, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси або документу, що посвідчує речове право [PERSON] на земельну ділянку під таким об`єктом, а також відомостей про реєстрацію такої земельної ділянки в Державному реєстрі прав. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа, що здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на самочинно побудоване нерухоме майно та не має право розпоряджатись ним. У постанові від 02.06.2021 року в справі № 509/11/17 Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна, а визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом. Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01.07.2020 року у справі № 755/3782/17, відповідно до яких новий власник, набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про повернення земельної ділянки, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва. Про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва є неефективними способами захисту, вказував Верховний Суд у постанові від 27.04.2022 року в справі № 521/21538/19. У справі, яка розглядається поряд з вимогою про звільнення зайнятої земельної ділянки по [ADDRESS] від житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. з приведенням її у придатний для подальшого використання стан, яка відповідає характеру порушеного права, позивач заявив інші вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, які не є ефективним способом захисту порушеного права та не призведуть до його ефективного відновлення. Під час розгляду справи № 202/7377/16-ц (постанова від 27.10.2021 року) Верховний Суд дійшов висновку, що задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності з відкриттям розділу на житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину №158, виданого 03.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю.; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] ; визнання недійсним договору купівлі-продажу №2103 від 21.07.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О.; скасування державної реєстрації права власності розділу на житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] слід відмовити, оскільки вони є неефективним способом захисту та не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом. Щодо належного відповідача, який повинен відповідати за даним позовом. У постанові від 02.06.2021 у справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна. Як вбачається з матеріалів справи, власником житлового будинку в літ. «А-1», загальною площею 46,1 кв.м. та житловою площею 19,7 кв.м. по [ADDRESS] , є [PERSON] , а відтак, лише він є належним відповідачем. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідно частково задовольнити позовні вимоги та зобов`язати [PERSON] звільнити зайняту земельну ділянку по [ADDRESS] від житлового будинку загальною площею 46,1 кв.м. з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеній частині позову. Враховуючи, що судом задоволена одна вимога немайнового характеру, стягненню з [PERSON] на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору в сумі 2147,20 грн. Також відповідно до ч.ч. 9, 10\~ст. 158 ЦПК України\~після набрання заочним рішенням законної сили заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.11.2023 підлягають скасуванню.

Outcome: partial