Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

29.09.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 1627466,60 грн. та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідно до п. 1.1 Статуту державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 17.05.2013 №301 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 18.06.2020 №359 (далі - Статут ДП «АМПУ») (редакція на час виникнення спірних правовідносин) державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (далі - Уповноважений орган управління). Відповідно до п. 7.4 Статуту ДП «АМПУ» Голова Підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або цим Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління. Відповідно до п. 7.5 Статуту ДП «АМПУ» Голова підприємства затверджує штатний розпис апарату управління Підприємства; затверджує організаційну структуру та граничну чисельність апарату управління Підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління; призначає на посаду та звільняє з посади працівників Підприємства відповідно до штатного розпису Підприємства; формує апарат управління Підприємства; видає накази, розпорядження, інструкції та інші акти (рішення, доручення тощо) і дає вказівки, що відповідають вимогам законодавства та є обов`язкові до виконання для всіх працівників, у тому числі структурних та відокремлених підрозділів Підприємства. У період з 31.01.2020 по 30.06.2022 виконання обов`язків голови ДП «АМПУ» було покладено на [PERSON] відповідно до витягу з протоколу засідання наглядової ради ДП «АМПУ» від 30.01.2020 №10 на підставі поданої ним заяви та з урахуванням погодження розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 47-р. Наказом ДП «АМПУ» від 31.01.2020 № 179-к [PERSON] приступив до виконання обов`язків голови ДП «АМПУ». В зазначений період наказом ДП «АМПУ» від 10.12.2020 №767-к звільнено [PERSON] з посади інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» та наказом ДП «АМПУ» від 05.04.2021 № 145-к звільнено [PERSON] з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ». Наказом в.о. Голови «АМПУ» [PERSON] від 10.12.2020 №767-к «Про звільнення» звільнено [PERSON] з посади інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників). Наказом в.о. Голови ДП «АМПУ» [PERSON] від 15.12.2020 року № 774-к «Про внесення змін до наказу ДП «АМПУ» від 10.12.2020 № 767-к «Про звільнення», змінено дату звільнення [PERSON] з посади інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ». Не погоджуючись із зазначеними наказами [PERSON] звернувся до Глибоцького районного суду Чернiвецької області з позовом до ДП «АМПУ» про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Глибоцького районного суду Чернiвецької області від 23.09.2022 у справі №715/542/22 позовні вимоги задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ ДП «АМПУ» від 10.12.2020 року № 767-к «Про звільнення»; визнано незаконним та скасовано наказ ДП «АМПУ» від 15.12.2020 року № 774-к «Про внесення змін до наказу ДП «АМПУ» від 10.12.2020 № 767-к «Про звільнення»; поновлено [PERSON] на посаді інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ»; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 390706, 60 грн. з вирахуванням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів; допущено негайне виконання судового рішення у частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі. На виконання відповідного рішення суду в частині негайного виконання, ДП «АМПУ» сплачено [PERSON] середній заробіток за один місяць у розмірі 29575, 40 грн. Факт виплати середнього заробітку за один місяць підтверджується платіжними дорученнями від 29.09.2022 № 4398 на суму 23808,20 грн., від 29.09.2022 № 4427 на суму 443,63 грн., від 29.09.2022 № 4397 на суму 5323, 57 грн. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20.12.2022 у справі №715/542/22 апеляційну скаргу ДП «АМПУ» залишено без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23.09.2022 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.02.2023 у справі №715/542/22 касаційну скаргу ДП «АМПУ» залишено без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23.09.2022 та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20.12.2022 залишені без змін. З метою повного виконання вищезазначених рішень суду ДП «АМПУ» сплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 361131,20 грн. Факт виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу підтверджується платіжними інструкціями від 10.03.2023 №710 на суму 290710, 62 грн., від 10.03.2023 №712 на суму 5416, 96 грн., від 10.03.2023 №713 на суму 65003, 62 грн. Таким чином, рішення Глибоцького районного суду Чернiвецької області від 23.09.2022, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20.12.2022 та постановою Верховного Суду від 27.02.2023 у справі №715/542/22 було виконано ДП «АМПУ» у повному обсязі та оплачено працівнику вимушений прогул у розмірі 390706,60 грн. Ураховуючи зазначене, доведеним та встановленим судом є факт, що звільнення [PERSON] із займаної посади було здійснено з порушенням вимог закону. Наказом в.о. Голови «АМПУ» [PERSON] від 05.04.2021 № 145-к «Про звільнення» звільнено [PERSON] з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників). Не погоджуючись із зазначеним наказом [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 у справі №522/7936/21 позовні вимоги задоволено частково: поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ»; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1236760, 00 грн.; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 апеляційну скаргу ДП «АМПУ» залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19.07.2023 касаційну скаргу ДП «АМПУ» залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 та постанову Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 залишено без змін. З метою повного виконання вищезазначених рішень суду ДП «АМПУ» сплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1236760,00 грн. Факт виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу підтверджується платіжними інструкціями від 24.05.2023 № 1507 на суму 19 135, 08 грн., від 24.05.2023 № 1505 на суму 1036916, 12 грн., від 24.05.2023 № 1504 на суму 229 620,99 грн. Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022, яке постановами Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 та Верховного Суду від 27.02.2023 залишено без змін, у справі №522/7936/21 було виконано ДП «АМПУ» у повному обсязі та оплачено працівнику вимушений прогул у розмір 1236760,00 грн. Ураховуючи викладене доведеним та встановленим є факт, що звільнення [PERSON] із займаної посади було здійснено з порушенням вимог закону. Враховуючи встановлення судовими рішеннями фактів незаконності звільнення інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» [PERSON] та заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» [PERSON] за наказами ДП «АМПУ» та сплата ДП «АМПУ» на користь зазначених осіб середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у ДП «АМПУ» наявне право зворотної вимоги (регресу) до винної особи - [PERSON] , яким видано незаконні накази про звільнення, щодо відшкодуванні шкоди, завданої незаконним звільненням, у зв`язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу у загальному розмірі 1627466,60 грн. Наказом Мінінфраструктури від 30.06.2022 №35-ОС «Про увільнення від виконання обов`язків керівника державного підприємства «Адміністрація морських портів України» увільнено [PERSON] від виконання обов`язків голови ДП «АМПУ». На момент звернення до суду з даною позовною заявою [PERSON] не є керівником ДП «АМПУ». З урахуванням зазначеного, ДП «АМПУ» наділено цивільною правосуб`єктністю для звернення до суду із даним позовом, оскільки на час звернення до суду відповідач не є керівником ДП «АМПУ». Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошових сум третій особі, і з цього часу обчислюється встановлений цією нормою строк пред`явлення регресного позову. Оскільки перша виплата середнього заробітку в рамках розгляду судом справ №715/542/22 та №522/7936/21 відбулась на підставі платіжних доручень від 29.09.2022, то строки позовної давності щодо заявлення позову до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у зв`язку з незаконним звільненням [PERSON] та [PERSON] в частині виплати середнього заробітку у розмірі 1627466,60 грн. не є пропущеними. Ухвалою суду від 05.10.2023 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 28.11.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 06.12.2023 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 09.04.2024 року зупинене провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи №755/13814/21 за позовом АТ «Аграрний фонд» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Постановою Київського апеляційного суду від 13.06.2024 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 22.08.2024 року задоволене клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 07.11.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 10.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 19.06.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі. Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача щодо поданої позовної заяви, у яких представник просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що відповідач при звільненні працівників діяв в межах чинного законодавства виходячи із тих даних, які були наявні на момент звільнення працівників. Працівник [PERSON] в період коли вирішувалось питання про його працевлаштування та відбувався процес обрання ним вакантної посади, перебував у відпустці за межами України, що свідчить про його незацікавленість у влаштуванні на іншу вакантну посаду. Відповідач не мав змоги бути обізнаним про факт перебування працівника за кордоном, в той же час у період 22.03.2021-29.03.2021 на адресу працівника направлялись переліки вакантних посад. Отже, відповідач об`єктивно не міг встановити незаконності дій інших посадових осіб підприємства при проведення процедури звільнення. Навпаки, у відповідача були всі документальні підтвердження того, що працівника неодноразово та належним способом було повідомлено про всі наявні на підприємстві вакантні посади. На час звільнення працівника [PERSON] відповідач від підпорядкованих структурних підрозділів мав достатню інформацію про багаторазове повідомлення працівника про наявні на підприємстві вакантні посади в період 05.10.2020-09.12.2020. Отже, відповідач об`єктивно не міг встановити незаконності дій інших посадових осіб підприємства при проведення процедури звільнення. Навпаки, у відповідача були наявні всі підтвердження неодноразового повідомлення працівника про всі наявні на підприємстві вакантні посади. Сам факт скасування наказів про звільнення не може бути безумовним свідченням персональної вини відповідача. Рішення судів у справах №715/542/22 та №522/7936/21 не встановлюють персональної відповідальності відповідача, а викладені у них мотиви та висновки незаконності наказів про звільнення не є преюдиційними фактами у цій справі. Крім того, в межах цивільного процесу суд не може досліджувати на встановлювати правомірність дії, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі. Сам факт неправильного звільнення працівників не може розцінюватись як персональна вина керівника, який здійснив звільнення. Помилки у звільненні допустило саме підприємство, що виправлено шляхом скасування відповідних наказів та поновлення працівників на роботі. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та заподіяною підприємством шкодою. Середній заробіток входить до структури заробітної плати, тож у разі поновлення на роботі працівникам виплачується та ж заробітна плата, яку б вони отримували, якщо б не були звільнені, тож відсутні підстави вважати, що мало місце завдання шкоди позивачу, оскільки її не зазнало ні підприємство, ні поновлені працівники. Відповідач займав посаду в.о. голову ДП «АМПУ» з 31.01.2020 по 30.06.2022, а із позовом позивач звернувся до суду 29.09.2023 року. На час звернення із позовом та розгляду справи відповідач не працює на підприємстві позивача, що є обов`язковою умовою матеріальної відповідальності, передбаченої п. 8 ст. 134, ст. 237 КЗпП України. Відшкодування шкоди стосується нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення працівників на роботі, тобто не за факт видання наказів про звільнення, а за триваюче порушення з боку підприємства, яке поновило звільнених працівників лише за рішенням суду. Також представник відповідача посилається на положення п.п.7.3., 7.5. Статуту позивача та зазначає, що контракту з відповідачем та його посадової інструкції немає, оскільки такі документи не складались, ураховуючи, що відповідач був призначений на посаду керівника не за конкурсом, а з огляду на факт призначення його т.в.о. Посада «виконуючий обов`язки голови» взагалі відсутня в штатному розписі підприємства. Отже, відповідальність відповідача та її межі не були визначені, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за звільнення працівників. Представник посилається на п. 8.1., п/п 22 п. 8.23 Статуту позивача та зазначає, що у період роботи відповідача на підприємстві страхування відповідальності останнього мало місце лише з 29.10.2021 року на підставі договору добровільного страхування відповідальності директорів та вищих посадових осіб від 13.10.2021 року. Отже, в період з 31.01.2020 по 28.10.2021 з боку повноважних органів позивача не була забезпечено реалізацію наведених вище приписів Статуту стосовно страхування відповідальності голови підприємства. Позивачем не доведено ні вини відповідача, ні факту завдання шкоди. Крім того, представник вважає, що з таким позовом згідно вимог ч. 4 ст. 136 КЗпП України мало звернутись Міністерство інфраструктури України в інтересах підприємства, а не саме підприємство. Також представник вказує, що на розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу суттєво вплинула тривалість розгляду справ, і будь-яка вина відповідача у цьому відсутня. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що виконуючи обов`язки голови підприємства відповідач здійснював керівництво ДП «АМПУ», у тому числі в сфері трудових відносин. Під час роботи на підприємстві відповідач своїми наказами звільнив двох працівників, у подальшому відповідні накази були скасовані судами, працівники поновлені на роботі, а з підприємства на користь працівників стягнуті кошти. У цій справі оцінка дій відповідача щодо звільнення працівників не підлягає вирішенню, оскільки незаконність звільнення працівників встановлена рішеннями судів. Розмір шкоди, заподіяної підприємству випливає з рішень судів, якими стягнуто з підприємства грошові кошти на користь поновлених на роботі працівників. Підприємство фактично сплатило працівникам стягнуті рішеннями судів кошти, а тому має право регресної вимоги до відповідача. На відповідача було покладено тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою керівника підприємства, яка існує у штатному розписі, а тому протягом всього часу виконання таких обов`язків він нести відповідальність за рішення, дії чи бездіяльність щодо відповідної посади. Факт незаконного звільнення працівників встановлений судами свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників. Водночас відповідно до існуючої судової практики, після звільнення з посади керівника підприємства, позов про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу щодо нього, може подаватися безпосередньо підприємством відповідно до положень цивільного законодавства. Оскільки перша виплата середнього заробітку в рамках розгляду судами справ про поновлення працівників на роботі відбулась 29.09.2022, то строки позовної давності не є пропущеними. Умови Договору добровільного страхування відповідальності директорів та вищих посадових осіб від 13.10.2021 не розповсюджуються на події, які відбулись до дати набуття ним чинності. Письмові пояснення представника відповідача позивач вважає такими, що подані з порушенням вимог ЦПК України. Також представник просить повернути надміру сплачений позивачем розмір судового збору. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішеннями судів про поновлення працівників на роботі не встановлювалось та не досліджувалось вини відповідача. Відповідач повідомляв працівників про наявні вакантні посади, йому надавались відповідні списки і працівники повідомлялись про вакантні посади, тому вина відповідача відсутня. Спірною є судова практика стосовно належного позивача у відповідній категорії справ, але відповідач вважає, що у даному випадку належним відповідачем має бути Міністерство до сфери управління якого належить підприємство, тому ДП «АМПУ» не є належним позивачем у справі. На підприємстві існує добровільне страхування відповідальності керівника, але відповідальність відповідача не була застрахована, тож саме підприємство не виконало умови власного Статуту. Для відшкодування шкоди мають бути встановлені винні дії відповідача і в цьому питанні позивач посилається на рішення судів про поновлення працівників на роботі, але ні в рішеннях судів про поновлення працівників на роботі, ні в цій справи вини відповідача не встановлено. Крім того, у зв`язку з апеляційним оскарженням одного з рішень про поновлення працівника на роботі, його дія зупинена. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №47-р від 24.01.2020 року вирішено погодитись з пропозицією Міністерства інфраструктури щодо тимчасового покладення виконання обов`язків голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на [PERSON] , начальника філії «Дельта-лоцман» цього підприємства. За змістом Витягу з протоколу №10 засідання Наглядової ради ДП «АМПУ» від 30.01.2020 року вирішено покласти виконання обов`язків Голови ДП «АМПУ» на начальника філії «Дельта-Лоцман» ДП «АМПУ» [PERSON] на підставі поданої ним заяви з урахуванням погодження його кандидатури згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України №47-р від 24.01.2020 року. Відповідно до наказу ДП «АМПУ» №179-к від 31.01.2020 року, [PERSON] приступив до виконання обов`язків Голови ДП «АМПУ» з 31.01.2020 року. Наказом Міністерства інфраструктури України увільнено [PERSON] , начальника філії «Дельта-лоцман» ДП «АМПУ», від обов`язків голови ДП «АМПУ» з 01.07.2022 року. Із матеріалів справи вбачається, що наказом ДП «АМПУ» №145-к від 05.04.2021 року за підписом в.о. Голови [PERSON], звільнено [PERSON] , заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління, 05.04.2021 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників). Наказом ДП «АМПУ» №767-к від 10.12.2020 року за підписом в.о. Голови [PERSON], звільнено [PERSON] , інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління, 10.12.2020 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників). Наказом ДП «АМПУ» №774-к від 15.12.2020 року за підписом в.о. Голови [PERSON], у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] , інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління, у п. 1 наказу ДП «АМПУ» від 10.12.2020 №767-к «Про звільнення» внесено зміни. Замінено слова та цифри «10 грудня 2020 року» на слова та цифри «15 грудня 2020 року». Судом встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23.09.2022 року у справі №715/542/22: визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 10.12.2020 року № 767-к «Про звільнення», яким [PERSON] звільнено з посади інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 15.12.2020 року № 774-к «Про внесення змін до наказу ДП «АМПУ» від 10.12.2020 № 767-к «Про звільнення», яким змінено дату звільнення [PERSON] з посади інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; Поновлено [PERSON] на посаді інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 390706 (триста дев`яносто тисяч сімсот шість) гривень, 60 копійок з вирахуванням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів; на підставі п.2 та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допущене негайне виконання судового рішення у частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі. У своєму рішенні суд першої інстанції заначив, зокрема, наступне: - Судом встановлено, що відповідачем своєчасно та належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення, але не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення; - Так, згідно наказу ДП «АМПУ» від 01 жовтня 2020 року №639-к в штатній структурі ДП було створено новий структурний підрозділ - служби аналізу та управління ризиками. В межах новоствореного структурного підрозділу, починаючи з 12 жовтня 2020 року, запроваджено: посада начальника відділу контролю служби аналізу та управління ризиками; дві посади старших інспекторів відділу контролю служби аналізу та управління ризиками; дві посади провідних інспекторів з охорони морських портів сектору охорони морських портів. Аналіз змісту функціональних обов`язків, передбачених новоствореними посадами, вказує на те, що вони в значній мірі збігаються із посадовими обов`язками, які виконував [PERSON] на посаді інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», та відповідають його професії і спеціальності; - Лише в переліку вакантних посад, з якими позивач ознайомився 09 жовтня 2020 року, містяться підписи останнього на кожному аркуші переліку, що свідчить про ознайомлення [PERSON] саме з цим переліком. При цьому суд зазначає, що наказом ДП «АМПУ» від 01 жовтня 2020 року №639-к в штатній структурі ДП вже було створено новий структурний підрозділ - служба аналізу та управління ризиками та визначено 5 посад в ньому, які запроваджувались з 12.10.2020 року та цілком могли бути запропоновані позивачу, проте в переліку були відсутні. В додатку запропонованих посад до попередження від 05 жовтня 2020 року взагалі зазначено лише дві посади, що не відповідають спеціальності позивача; - В подальшому, на підтвердження обґрунтованості своїх заперечень, відповідач надає переліки вакантних посад станом на 26 жовтня (без зазначення вакантних посад в службі аналізу та управління ризиками з невідомих представнику відповідача причин), станом на 02 листопада (без зазначення вакантних посад в службі аналізу та управління ризиками з невідомих представнику відповідача причин), станом на 06 листопада (додатковий), на 09 листопада, на 16 листопада, на 09 грудня, в яких вже вказані зазначені посади. При цьому представник відповідача під час розгляду справи стверджував, що саме з цими переліками ознайомлювався [PERSON] . Проте, суд відхиляє такі посилання відповідача з огляду на наступне. Єдиним належним та достовірним доказом ознайомлення позивача з переліком існуючих на підприємстві посад є такий перелік (без зазначення в ньому посад в службі аналізу та управління ризиками) із особистими підписами [PERSON] на кожному аркуші від 09.10.2020 року. В обґрунтування своїх доводів стороною відповідача надані письмові попередження [PERSON] про вивільнення з посиланням на переліки пропонованих йому вакантних посад від 05 жовтня 2020 року, 29 жовтня 2020 року, 06 листопада 2020 року, 10 листопада 2020 року, 18 листопада 2020 року (з підписами та зауваженнями позивача) та два попередження взагалі без будь-яких підписів позивача та дат складання цих документів. При цьому суд вважає, що відповідачем не доведено в ході розгляду справи, що попередження про вивільнення працівника та переліки вакантних посад, які додані ним до відзиву та які, як стверджує відповідач, саме в такому вигляді та такого змісту були у відповідні дати надані для ознайомлення [PERSON] , є невід`ємними одне від одного. В основу своїх висновків суд ставить також і той факт, що навіть в наданих самим же відповідачем переліках вакантних посад станом на 05, 09, 26 жовтня 2020 року, 02 листопада відсутні посади служби аналізу та управління ризиками, а такі посади з`являються вже в додатковому переліку станом на 06 листопада; - Відтак, суд вважає, що відповідачем під час розгляду справи не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт виконання ним вимог статті 49-2 КЗпП України; - Отже, оцінивши вище викладене у сукупності, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, а тому наказ про звільнення [PERSON] №767-к від 10.12.2020 року та наказ про внесення змін до наказу про звільнення [PERSON] №774-к від 15.12.2020 року підлягають скасуванню. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20.12.2022 року у справі №715/542/22 апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2022 року залишене без змін. У постанові суду апеляційної інстанції, зокрема, вказано наступне: - Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 492 КЗпП України; - Згідно наказу ДП «АМПУ» від 01 жовтня 2020 року №639-к в штатній структурі ДП було створено новий структурний підрозділ - служби аналізу та управління ризиками; - В межах новоствореного структурного підрозділу, починаючи з 12 жовтня 2020 року, запроваджено: посада начальника відділу контролю служби аналізу та управління ризиками; дві посади старших інспекторів відділу контролю служби аналізу та управління ризиками; дві посади провідних інспекторів з охорони морських портів сектору охорони морських портів; - Аналіз змісту функціональних обов`язків, передбачених новоствореними посадами, вказує на те, що вони в значній мірі збігаються із посадовими обов`язками, які виконував [PERSON] на посаді інженера з економічної безпеки управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», та відповідають його професії і спеціальності; - За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював; - З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення; - Станом на день звільнення, позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад ДП «АМПУ», як того вимагає закон; - Встановлено, що перелік вакантних посад станом на 09.12.2020 року разом із супровідним листом був направлений [PERSON] 09.12.2020 року поштовим відправленням з м. Одеса в с. Кам`янка Глибоцького району Чернівецької області. А вже 10.12.2020 року ДП «АМПУ» було прийнято наказ про звільнення [PERSON] з посади. Враховуючи навіть мінімальний час необхідний для отримання поштової кореспонденції [PERSON] не міг завчасно отримати цей лист, ознайомитись з переліком вакантних посад у ДП «АМПУ» станом на 09.12.2020 року та надати свою згоду на переведення на одну із таких посад; - Вказані вище порушення трудових прав позивача призвели до незаконного його звільнення; - Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції, що відповідачем не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, є правильним. Постановою Верховного Суду від 27.02.2023 року у справі №715/542/22 касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року залишено без змін. У постанові зазначено, що: Станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад ДП «АМПУ», як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України; Роботодавцем своєчасно та належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення, проте не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення. Судами встановлено, що перелік вакантних посад станом на 09 грудня 2020 року разом із супровідним листом було направлено на адресу [PERSON] у с. Кам`янка Глибоцького району Чернівецької області поштовим відправленням 09 грудня 2020 року з м. Одеси. А вже 10 грудня 2020 року ДП «АМПУ» було прийнято наказ про звільнення [PERSON] з роботи. Враховуючи мінімальний час, необхідний для отримання поштової кореспонденції, [PERSON] не міг завчасно отримати цей лист, ознайомитись з переліком вакантних посад у ДП «АМПУ» станом на 09 грудня 2020 року та надати свою згоду на переведення на одну із таких посад. Таким чином, звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, а тому наказ про звільнення [PERSON] від 10 грудня 2020 року №767-к та наказ про внесення змін до наказу про звільнення від 15 грудня 2020 року № 774-к є незаконними та підлягають скасуванню, а [PERSON] - поновленню на роботі. Із матеріалів справи убачається, що на виконання рішень судів у справі №715/542/22 ДП «АМПУ» здійснило наступні виплати: 29.09.2022 року [PERSON] - 23808,20 грн.; 29.09.2022 року військовий збір - 443,63 грн.; 29.09.2022 року податок з доходів фізичних осіб 5223,57 грн.; 10.03.2023 року [PERSON] - 290710,62 грн.; 10.03.2023 року військовий збір - 5416,96 грн.; 10.03.2023 року податок з доходів фізичних осіб - 65003,62 грн. Всього сплачено - 390706,60 грн. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 року у справі №522/7936/21, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1236760,00 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Суд першої інстанції у своєму рішенні, зокрема, вказав наступне: - Суд визнає, що відповідач та позивач до 22.03.2021 року діяли в межах процедури передбаченої діючим законодавством та безпосередньо Наказом № 604-к від 09.09.2020; - Судом встановлено, що в період перебування позивача у відпустках ДП «АМПУ» починаючи з 22.03.2021 року по 29.03.2021 року [PERSON] , на поштову адресу надсилались листи з переліком вакантних посад, а саме на адресу реєстрації: [ADDRESS] та за місцем фактичного проживання: [ADDRESS] . Вказані листи були повернуті до ДП «АМПУ» з відміткою за закінченням терміну зберігання. Позивачем доведено, що саме у період відпустки, а саме з 29.04.2021 по 30.04.2021 року, останній знаходився за межами України; - Суд визнає, що направлення позивачу пропозицій з переліком посад поштою, та сприйняття відповідачем не отримання поштової кореспонденції позивачем як його мовчазна згода - не передбачена діючим законодавством та Наказом № 604-к від 09.09.2020 року; - З 05.04.2021 року по 19.04.2021 року [PERSON] , перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності від серії ВКА № 099396, АДЦ №965115. Не зважаючи на те, що позивач не з`явився на робоче місце 05.04.2021 року та йому не було вручене особисто пропозиція з переліком вакантних посад, наказом № 145-к від 05.04.2021 року «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ». Підставою звільнення у наведеному наказі зазначено п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, факт відсутності позивача на роботі та причини неявки відповідачем не фіксувалися; - Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача, про те, що ДП «АМПУ» належним чином виконало обов`язок, щодо запропонуванню позивачу всіх наявних вакантних посад перед звільненням, оскільки, у ході судового розгляду судом встановлено, що в Адміністрації морського порту Південний була вакантна, зокрема посада заступника начальника Адміністрації морського порту Південний з операційної діяльності, яку міг обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, однак відповідачем вказану посаду запропоновано взагалі не було; - Підстави не запропонування даної посади під час розгляду справи відповідачем не доведені та не обґрунтовані, наявність в той час даної посади не спростована. Відповідачем не спростований довід позивача, що посада заступника начальника Адміністрації морського порту Південний з операційної діяльності з моменту попередження [PERSON] про вивільнення, а саме 22.01.2021 року до моменту його звільнення, а саме до 05.04.2021 року, була вакантною, а на іншу особу лише були покладені виконання обов`язків заступника начальника Адміністрації морського порту Південний з операційної діяльності; - Щодо відсутності у [PERSON] п`ятирічного стажу роботи для обіймання вказаної посади, суд зазначає про те, що виходячи із аналізу наданих позивачу переліку вакантних посад, вбачається, що відповідачем пропонувались різні посади, але деякі взагалі не відносяться до кваліфікації, освіти та досвіду роботи позивача, такі як старший механік плавмайстерні, електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування, фельдшер здравпункту, сестра медична фізіотерапії світлового кабінету, лікар-гінеколог, що у свою чергу свідчить про те, що пропозиції відповідача щодо підбору вакантних посад носили явно формальний характер і не відповідають меті, для якої ці дії повинні бути вчиненні (вжити всіх заходів для забезпечення можливості особі, яка звільняється, перевестись на іншу роботу в цьому ж підприємстві); - Суд також критично ставиться до тверджень відповідача, про те, що задля дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України під час знаходження [PERSON] , в щорічній основній відпустці з 22.03.2021 року по 25.03.2021 року та в період знаходження у відпустці за заявою [PERSON] від 09.03.2021 року у період з 26.03.2021 року по 03.04.2021 року ДП «АМПУ» надсилало на поштові адреси позивача листи із переліком запропонованих вакантних посад на підприємстві. Втім, як встановлено матеріалами справи та не заперечується відповідачем, вказані листи були повернуті на адресу відповідача з відміткою за закінченням терміну зберігання/ або адресат відсутній за місцем проживання; - Крім того, позивач в період з 29.03.2021 року по 04.04.2021 року перебував за кордоном, що підтверджується листом Державної прикордонної служби, що підтверджує факт його відсутності на території України, та об`єктивну не можливість отримання листів відповідача з 29.03.2021 року про перелік вакантних посад, які надсилались позивачу на його поштові адреси, не залежно від своєї волі чи «зацікавленості»; - Також суд наголошує на тому, що відповідач, в своєму листі від 19.03.2021 року за № 1034/10-01-12 запевнив позивача, тим, що в перший день виходу [PERSON] на роботу після відпустки йому буде запропоновано роботу за відповідною професією чи спеціалізацією, чи іншу вакантну роботу, яку він може виконувати з урахуванням його освіти , кваліфікації, досвіду; - Втім, відповідач вказаних вимог не дотримався та на підставу наказу № 145-к «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без запропонованих йому вакантних посад на момент його звільнення, що у свою чергу суперечить вимогам ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України; - Той факт, що відповідач, в своєму листі від 19.03.2021 року за № 1034/10-01-12 запевнив позивача, що йому буде запропоновано роботу в перший день виходу після відпустки, а вказаних вимог не дотримався, є поведінкою, що не відповідає своїй попередній заяві, враховуючи, що інша сторона розумно покладалась на них; - Таким чином, суд визнає не добросовісною поведінкою відповідача сприйняттям ними факту не отримання позивачем зазначених поштових відправлень та не явку на роботу у перший день після відпустки за мовчазну незгоду позивача з запропонованими посадами та мовчазною згодою на звільнення. З подальшим прийняттям неправомірного Наказу № 145-к від 05.04.2021 року; - Поновлення на роботі в разі незаконного звільнення або переведення - це захід захисту трудових прав, що спрямований на відновлення договірних трудових правовідносин між працівником і роботодавцем у разі звільнення працівника без законної підстави або внаслідок незаконного переведення на іншу роботу; - Суд приходить до висновку, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав належним чином вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, тобто роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, проте вказані вимоги відповідачем виконані не були; - Суд встановлює, що наказ про звільнення № 145-к від 05.04.2021 року прийнятий без законних підстав, а тому трудові відносини позивача з відповідачем підлягають відновленню і позивач підлягає поновленню на роботі з якої був незаконно звільнений. Постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 року у справі №522/7936/21, апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року залишено без змін. У своїй постанові суд апеляційної інстанції відмітим, зокрема, наступне: - Судом першої інстанції встановлено, що в Адміністрації морського порту Південний була вакантна, зокрема посада заступника начальника Адміністрації морського порту Південний з операційної діяльності, яку міг обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, однак відповідачем вказану посаду запропоновано взагалі не було; - Крім того, судом встановлено, що під час знаходження [PERSON] в щорічній основній відпустці з 22.03.2021 року по 25.03.2021 року та в період знаходження у відпустці за заявою [PERSON] від 09.03.2021 року у період з 26.03.2021 року по 03.04.2021 року, останній не отримав листи ДП «АМПУ» із переліком запропонованих вакантних посад на підприємстві, вказані листи були повернуті на адресу відповідача з відміткою за закінченням терміну зберігання/або адресат відсутній за місцем проживання; - Станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад ДП «АМПУ», як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України; - Встановивши, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні у підприємстві вакансії, які існували на день звільнення, суд першої інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України та про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; - Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставних висновків, що відповідач не запропонував позивачу усіх наявних вакансій, не свідчать про незаконність судового рішення; - Так, посилання в апеляційній скарзі на неповідомлення позивачем ДП «АМПУ» про новоотримані ним додаткові освіти та відсутність досвіду роботи не заслуговує на увагу, з огляду на те, що відповідачем пропонувались різні посади, які взагалі не відносяться до кваліфікації, освіти та досвіду роботи позивача; - В апеляційній скарзі зазначено про пропозицію позивачу зайняти посаду начальника юридичного відділу, при цьому, про наявність у нього відповідної освіти, як вказано в скарзі, адміністрація підприємства дізналась лише у суді; - Скаржник посилається на заяву позивача про звільнення його з роботи в останній день відпустки 03.04.2021 року та подальшу зміну ним своїх намірів, що вважає суперечливою поведінкою останнього; - Колегія суддів не погоджується з таким ствердженням, оскільки поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17); - Проте, адміністрація відповідача, не покладаючись на заяву, відмовила [PERSON] в задоволені заяви про звільнення 03.04.2021 року. Постановою Верховного Суду від 19.07.2023 року у справі №522/7936/21 касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року залишене без змін. У вказаній постанові суд касаційної інстанції, зокрема, вказав: Досліджуючи виконання роботодавцем вимоги, передбачені положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України, суди попередніх інстанцій установили, що в адміністрації морського порту Південний була вакантна посада заступника начальника адміністрації морського порту Південний з операційної діяльності, яку міг би обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, проте відповідачем вказану посаду позивачу взагалі не було запропоновано; Разом із цим встановлено, що під час знаходження [PERSON] в щорічній основній відпустці з 22 березня 2021 року по 25 березня 2021 року та у період знаходження у відпустці - з 26 березня 2021 року по 03 квітня 2021 року, останній не отримав листи ДП «АМПУ» із переліком запропонованих вакантних посад на підприємстві. Вказані листи були повернуті на адресу відповідача з відміткою за закінченням терміну зберігання/або адресат відсутній за місцем проживання; Отже, станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад ДП «АМПУ», як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України; З огляду на вказані обставини та норми права, суди попередніх інстанцій, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшли правильного висновку про те, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності або штату працівників; Роботодавцем своєчасно та належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення, проте не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення; Звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, а тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про поновлення позивача на роботі; Відповідач належними й допустимими доказами не довів законності звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Із матеріалів справи убачається, що на виконання рішень судів у справі №522/7936/21 ДП «АМПУ» здійснило наступні виплати: 24.05.2023 року військовий збір - 19135,08 грн.; 24.05.2023 року [PERSON] - 1036916,12 грн.; 24.05.2023 року податок з доходів фізичних осіб - 229620,99 грн. Всього сплачено - 1285672,19 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стосовно посилань сторони відповідача на те, що у теперішній час дія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 року у справі №522/7936/21 зупинена, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2025 року у справі №522/7936/21 поновлений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року. Відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу. Зупинено дію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року до розгляду апеляційної скарги по суті. Разом з цим, згідно ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. За змістом ст. 419 ЦПК України, постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. Одеський апеляційний суд зупинив дію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року, яке фактично виконане стосовно сплати ДП «АМПУ» коштів, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими документами, при цьому незаконність звільнення [PERSON] встановлено не лише зазначеним рішенням суду першої інстанції, а й постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 року у справі №522/7936/21 та Постановою Верховного Суду від 19.07.2023 року у справі №522/7936/21, які набрали законної сили і дія яких не зупинена. На переконання суду, у такій ситуації суд вирішуючи спір не має права ігнорувати висновки судів апеляційної та касаційної інстанції у справі №522/7936/21, а логіка законодавця полягає у можливості перегляду ухваленого у справі рішення згідно положень ст. 423 ЦПК України у разі скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 4 ст. 136 КЗпП України, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Стосовно посилань сторони відповідача на те, що ДП «АМПУ» не має права звернення до суду з відповідним позовом, суд вважає, що такі посилання є безпідставними, оскільки на час звернення позивача із відповідним позовом до суду відповідач був вже увільнений від виконання обов`язків Голови ДП «АМПУ» і у такому разі підприємство має право звернення до суду з відповідним позовом. Такий висновок суду підтверджується відповідною судовою практикою. У справі №755/13814/21 з подібним позовом до суду звернулось АТ «Аграрний фонд» до колишнього виконуючого обов`язки голови правління. При цьому, АТ «Аграрний фонд» відноситься до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України. Зі змісту ч. 4 ст. 136 КЗпП України чітко вбачається, що вищестоящий орган звертається до суду з позовом про стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди, а не з колишніх керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що письмові пояснення сторони відповідача подані з порушенням процесуального закону і мають бути повернуті, оскільки такі пояснення не відносяться до додаткових пояснень передбачених ч. 5 ст. 174 ЦПК України, до них не додано жодних доказів, а цивільний процесуальний закон не забороняє подання пояснень сторони в письмовому вигляді на реалізацію своїх прав, передбачених ст. 43 ЦПК України, в тому числі письмової вступної промови, заключного слова тощо. Відтак при вирішенні спору по суті суд приймає до уваги письмові пояснення представника відповідача та вважає за необхідне надати їм оцінку. Спірні відносини склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу з колишнього в.о. керівника підприємства внаслідок незаконного звільнення працівників. Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, слід мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже, за зазначеними положеннями КЗпП України обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Сторона відповідача посилається на те, що на час винесення наказів про звільнення працівників відповідач був виконуючим обов`язки керівника, а така посада в штатному розписі відсутня і межі відповідальності відповідача не визначені. Разом з цим, положеннями п. 7.5. Статут ДП «АМПУ» визначено, що голова підприємства призначає на посаду та звільняє з посади працівників підприємства відповідно до штатного розпису підприємства. Оскільки на відповідача було покладено виконання обов`язків голови підприємства, саме він був уповноваженою особою підприємства при звільненні працівників і на нього розповсюджувались всі обов`язки керівника, а також відповідальність у разі незаконного звільнення працівників. Стосовно меж відповідальності відповідача, слід зауважити, що відповідальність за незаконне звільнення працівників передбачена чинним законодавством. Відповідно до встановлених судом обставин, звільнення працівників [PERSON] та [PERSON] відбулося із порушенням вимог законодавства України (що підтверджується наявними в матеріалах справи рішеннями судів, які набрали законної сили), на підставі наказів виконуючого обов`язки голови ДП «АМПУ» [PERSON] , тому саме він як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам часу вимушеного прогулу. В.о. керівника підприємства (Голодницький О.Г.), відповідно до покладених на нього повноважень здійснив організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції і прийняв накази про звільнення працівників, при цьому в подальшому такі звільнення рішеннями судів були визнані незаконними і на підприємство покладені фінансові зобов`язання у вигляді виплати на користь звільнених працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які підприємством були виконані. Таким чином, саме прийняття відповідачем незаконних наказів про звільнення спричинило збитки (матеріальну шкоду) ДП «АМПУ». Відповідач, як тимчасовий керівник підприємства мав усвідомлювати характер і наслідки здійснюваних ним управлінських кадрових рішень, а також ступінь відповідальності за прийняття та виконання таких рішень. Суд звертає увагу, що в трудових правовідносинах законодавець не вимагає встановлення елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки особи, що спричинила шкоду, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, вини заподіювача шкоди, оскільки відповідальність в таких випадках настає незалежно від форми вини (пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14). Ураховуючи викладене, обов`язок по повному відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненим працівникам за час вимушеного прогулу, покладається саме на відповідача, оскільки суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, що узгоджується з положеннями статей 134 та 237 КЗпП України. При незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону. Про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом. Згідно з частиною шостою статті 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29грудня 1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Згідно з частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. За змістом ч. 1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Убачається, що першу виплату на користь незаконно звільненого працівника позивач здійснив 29.09.2022 року, а з відповідним позовом звернувся до суду 29.09.2023 року, тобто в останній день строку, отже передбачений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду позивачем не пропущений. Повну матеріальну відповідальність за завдані збитки пов`язані з виплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу несе саме особа, яка видала відповідні накази про звільнення, а тому безпідставними є посилання сторони відповідача на те, що керівник підприємства не міг встановити незаконності дій інших посадових осіб підприємства при проведенні процедури звільнення. Крім того, саме на керівника покладається обов`язок організації та контролю роботи підлеглих йому працівників і посилання на незнання будь-яких фактів та обставин стосовно працівників та їх роботи є неспроможними. Всупереч твердженням сторони відповідача, сам факт незаконності звільнення працівників свідчить про вину особи, яка підписала відповідні накази про звільнення, і згідно законодавства така особа є відповідальною за спричинену матеріальну шкоду у повному обсязі. Можливості перекладання вини та відповідальності на підприємство чи його конкретних інших працівників, нормами чинного законодавства не передбачено. Очевидно, що логіка законодавця у цьому питання полягає в тому, що керівник видаючи накази, які відносяться до сфери його повноважень, має всебічно пересвідчитись у їх підставності. Безпідставними є твердження відповідача, що підприємству не завдано матеріальної шкоди, адже відповідні кошти з підприємства стягнуті і ДП «АМПУ» ці кошти сплатило, що підтверджується банківськими документами. Тобто, підприємство було вимушене сплатити кошти за період коли працівники фактично не працювали, а тому суд не приймає до уваги позицію сторони відповідача, що сплачено ті самі кошти, що й належали б працівникам як заробітна плата. Також суд вважає безпідставними посилання відповідача, що шкода спричинена не фактом винесення наказів про звільнення, а триваючим порушенням підприємства, яке поновило працівників лише після рішення суду, оскільки законодавство визначає покладення матеріальної відповідальності за незаконне звільнення саме на особу, яка видала відповідний наказ про звільнення. На противагу такої позиції слід зазначити, що відповідач був увільнений від виконання обов`язків керівника 01.07.2022 року і відповідно до цього часу мав можливість самостійно, як керівник, припинити порушення прав працівників та скасувати відповідні накази. За змістом п/п 22 п. 8.23 Статуту ДП «АМПУ», до виключної компетенції наглядової ради підприємства належить прийняття рішення про укладення договорів добровільного страхування відповідальності голови підприємства та членів наглядової ради підприємства, визначення членів наглядової ради, відповідальність яких буде застрахована відповідно до договорів добровільного страхування, визначення платника страхової премії договору страхування та встановлення максимального розміру витрат на сплату страхової премії за договором страхування. У своїх поясненнях сторона відповідача посилається на те, що договір добровільного страхування відповідальності директорів та вищих посадових осіб ДП «АМПУ» був укладений 13.10.2021 року, тобто вже після того, як відповідачем було видано накази про звільнення [PERSON] та [PERSON] , отже наглядовою раду неналежним чином було забезпечено реалізацію приписів Статуту. У цьому питанні суд зазначає, що відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Із матеріалів справи убачається, що відповідач вільно погодився на виконання ним обов`язків голови ДП «АМПУ», адже на підставі саме його заяви на нього були покладені відповідні обов`язки, що слідує із витягу з протоколу №10 засідання наглядової ради ДП «АМПУ» від 30.01.2020 року. Приймаючи таке рішення щодо виконання обов`язків керівника підприємства, відповідач не був обмежений у можливості отримання інформації про умови праці, зокрема і щодо страхування його відповідальності у випадку прийняття рішень, які можуть призвести до заподіяння шкоди ДП «АМПУ», і відмовитись від зайняття посади у зв`язку з відсутністю відповідного договору страхування відповідальності. Натомість убачається, що відповідач добровільно погодився на ті умови праці, які існували на час покладення на нього обов`язків керівника підприємства. Відповідні заперечення сторони відповідача є безпідставними, адже очевидно, що згідно Статуту, прийняття рішення про укладення договорів добровільного страхування є повноваженням Наглядової ради, однак таке повноваження не визначене як обов`язкове до реалізації. Очевидно, що юридична особа приймає рішення про встановлення додаткових порівняно з трудовим законодавством гарантій праці виходячи з власного рішення про їх необхідність та доцільність, і з огляду на фінансові можливості підприємства. Також відповідач у своїх поясненнях вказує, що на строк вимушеного прогулу та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу суттєво вплинула тривалість розгляду справ №715/542/22 та №522/7936/21, і вина відповідача у тривалому розгляді справ відсутня. На такі посилання суд зауважує, що у справі №715/542/22 середній заробіток за час вимушеного прогулу був стягнутий не по день винесення судового рішення, а в межах позовних вимог за період 16.12.2020 - 16.12.2021 рр., отже тривалість розгляду цієї справи не має жодного відношення до суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стосовно терміну розгляду справи №522/7936/21 суд зазначає, що розумність строків розгляду справи визначається багатьма обставинами, в тому числі складністю справи, кількістю учасників, поведінкою сторін тощо. При цьому, суд у цій справі не має права визначати розумності строку розгляду іншої справи, адже такими повноваженнями наділені відповідні держані та міжнародні органи, як то ВРП, ЄСПЛ. Загалом такі посилання суд сприймає в контексті положень ст. 137 КЗпП України, яка єдина визначає можливість зменшення розміру спричиненої шкоди в межах трудового законодавства. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року із внесеними змінами роз`яснено, що зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, допустиме лише у виключних випадках за наявності зазначених у статті 137 КЗпП України умов, які мають бути підтверджені ретельно перевіреними в судовому засіданні доказами, з обов`язковим викладенням у рішенні мотивів зниження суми, яка стягується. За змістом ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. У даному контексті суд зазначає, що стороною відповідача не доводилось майнового стану останнього для зменшення розміру шкоди, а в інших випадках розмір шкоди може бути зменшений окрім прямої дійсної шкоди. Пряма дійсна шкода, в контексті трудового законодавства, це реальні, фактичні збитки, яких підприємство зазнало внаслідок неправомірних дій або бездіяльності працівника. Збитки - це негативні наслідки правопорушення обчислені у грошовому еквіваленті. У цій справі позивач вимагає стягнення з відповідача саме прямих дійсних збитків, яких зазнало підприємство у зв`язку з виплатою працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується рішеннями судів та банківськими квитанціями про здійснені перерахування, тому положення ч. 1 ст. 137 КЗпП України не можуть бути застосовані, а ч. 2 ст. 137 КЗпП України не підлягає до застосування через недоведеність майнового стану відповідача, про що вже зазначено вище. Ураховуючи все викладене вище суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. 22.01.2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про повернення наміру сплаченої суми судового збору у сумі 4882,40 грн. із посиланням на положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою встановлено коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позивачу дійсно слід повернути з державного бюджету суму надмірно сплаченого судового збору, з огляду на наступне. За змістом ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Ціна позову у цій справі становить 1627466,60 грн. Відповідно ч.ч. 1. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору дорівнює 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позов був поданий до суду 29.09.2023 року і на 1 січня 2023 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2684,00 грн. Згідно платіжної інструкції №3081 від 29.09.2023 року, позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви до суду в сумі 24412,00 грн., що дорівнює 1, 5 відсотка від ціни позову (1627466,60 грн. х 1,5%). Разом з цим убачається, що позов ДП «АМПУ» був поданий до суду в електронній формі, а відповідно до положень ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. З урахуванням викладеного, за подання до суду відповідної позовної заяви позивач, з огляду на положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», мав сплатити судовий збір у розмірі 19529,60 грн. (24412,00 грн. х 0,8). Таким чином, сума надміру сплаченого судового збору становить 4882,40 грн. (24412,00 грн. - 19529,60 грн.). Положеннями ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено: 1. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 2. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Ураховуючи наведене, позивачу слід повернуту з державного бюджету суму надміру сплаченого судового збору у розмірі 4882,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved