Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

02 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`єва Яніна Сергіївна про визнання договору дарування недійсним 06 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`єва Яніна Сергіївна, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Лила Інна Армоніківна, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович про визнання договору дарування недійсним, визнання договорів купівлі-продажу недійсними. 1.Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.12.2993 р. виданого Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2011, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Меньшиковою К.О., їй належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Вона є інвалідом 1-ї групи безстроково, що підтверджується Довідкою серія МСЕ-ДНА0-01 № 311162 від 27.06.2002, потребує постійної сторонньої допомоги у зв`язку з хворобою опорно-рухового апарату. Відповідачка [PERSON] проживає в будинку по сусідству, вона приділяла їй увагу, спілкувалася з нею, обслуговувала в належному їй салоні перукарських послуг. [PERSON] знала, що вона є вдовою, що вона одинока, не має близьких родичів, а також те, що у її власності є квартира та гараж. [PERSON] говорила, що вона може здійснювати догляд за нею до смерті, в обмін на квартиру. [PERSON] у позові зазначила, що вона погодилася укласти з [PERSON] договір довічного утримання, оскільки погано себе почувала і розуміла, що не може прожити без сторонньої допомоги. 14 червня 2019 року вона та [PERSON] прийшли до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`євої Я.С., щоб укласти договір довічного утримання, але [PERSON] стала переконувати її, що буде краще укласти договір дарування належної їй квартири. [PERSON] посилається на те, що вона не погоджувалася на укладення договору дарування житла, але, перебуваючи в нотаріальній конторі [PERSON] повідомила, що нотаріус підказав внести у договір дарування пункт 1.10, в якому прописати наступне: «За домовленістю сторін, дарувальник [PERSON] має право постійного проживання у вказаному об`єкті нерухомості, та підтвердженням цього волевиявлення сторін свідчать підписи сторін на договорі. Відповідно до ст. 203 ЦК України, цей договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних осіб». [PERSON] зазначила у позові, що вона, після внесення у договір пункту 1.10, помилилася та внаслідок помилки, уклала договір дарування, бо вважала, що [PERSON] бере на себе відповідальність по її довічному утриманню. Також, вона вважає, що при укладенні договору [PERSON] ввела її в оману. Внаслідок помилки та омани, 14.06.2019 р. між нею і [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого вона передала у власність [PERSON] належну їй квартиру. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування, оскільки правовою метою договору дарування є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, у той же час, договір дарування містить обов`язок обдарованої особи. [PERSON] у позові посилається на те, що вона помилилася щодо правової природи договору дарування, мала на меті укласти договір довічного утримання, але внаслідок помилки уклала оскаржуваний нею договір. Вона є людиною похилого віку, інвалідом 1-ї групи безстроково, квартира є єдиним її житлом, вона продовжує проживати в квартирі, сплачує комунальні послуги, відповідач [PERSON] не несе витрат по утриманню зазначеного нерухомого майна. Крім того, їй стало відомо, що 24 лютого 2021 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Лила І.А. Також, їй стало відомо, що 09.03.2021 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. Зазначені договори купівлі-продажу порушують її права, як власника квартири, є удаваними, фіктивними, оскільки покупцями квартира не оглядалася, нотаріусами не було взято до уваги те, що у відповідності до договору дарування від 14.06.2019 р., вона має право користуватися спірним житловим приміщенням. Крім того, договір купівлі-продажу квартири від 09.03.2021 не зареєстрований, та відомості про власність [PERSON] не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки ухвалою суду від 03.03.201 р. у межах зазначеної справи накладено арешт на квартиру. У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] , посилаючись на норми ст.ст. 215, 203, 229, 230, 234, 235, 717, 744 ЦК України, просила суд: -визнати недійсним договір дарування, укладений 14.06.2019 між[PERSON] і [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`євою Яніною Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 784; -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 24.02.2021 між[PERSON] і [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Лилою Інною Армоніківною, зареєстрований в реєстрі за № 141; -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09 березня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем Юрієм Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 123. 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не зверталися до суду з відзивом на позовну заяву. 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 02 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`єва Яніна Сергіївна про визнання договору дарування недійсним Ухвалою суду від 05 березня 2021 року вжиті заходи забезпечення позову - накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25 березня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження. 06 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`єва Яніна Сергіївна, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Лила Інна Армоніківна, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович про визнання договору дарування недійсним, визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Ухвалою суду від 01 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 01 березня 2023 року зобов`язано: -приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`єву Яніну Сергіївну надати на адресу суду належним чином завірену нотаріальну справу щодо посвідчення договору дарування від 14.06.2019 між[PERSON] і [PERSON] ; -приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Лилу Інну Армоніківну надати на адресу суду належним чином завірену нотаріальну справу щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 24.02.2021 між[PERSON] і [PERSON] . -приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Юрія Олександровича надати на адресу суду належним чином завірену нотаріальну справу щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 09.03.2021 між [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою суду від 14 серпня 2023 року до участі у справі у якості третіх осіб залучено [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення у справі судової психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення у справі судової психологічної експертизи. Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. 4.Судовий розгляд Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, посилалася на підстави звернення до суду, викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити вимоги, зазначила, що [PERSON] запропонувала їй укласти договір довічного утримання, але у нотаріуса вона стала пропонувати укласти договір дарування, нотаріус вніс до умов договору пункт про те, що вона має право проживати в квартирі. Уклала договір, бо розраховувала на те, що [PERSON] буде її доглядати. Вона є особою похилого віку, інвалідом 1-ї групи та потребує постійної сторонньої допомоги у зв`язку з хворобою опорно-рухового апарату, квартира є її єдиним житлом Представник позивача [PERSON] - адвокат Медведовська Л.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилалася на підстави звернення до суду, викладені у заяві, зазначила, що сама [PERSON] запропонувала позивачу укласти договір довічного утримання, але у нотаріуса остання стала умовляти [PERSON] укласти договір дарування. [PERSON] не мала волевиявлення на укладення договору дарування, але нотаріус вніс до умов договору пункт про те, що [PERSON] має право проживати в квартирі. Фактично, [PERSON] помилилася щодо правової природи договору. Вона є людиною похилого віку, інвалідом 1-ї групи, тому, розраховувала що [PERSON] бере на себе відповідальність за її довічне утримання. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтримують дружні відносини, тому, у наступному укладали між собою договори купівлі-продажу квартири, які є фіктивними. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Черненков О.В. в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] проживала з [PERSON] в будинку по сусідству, вони товаришували, [PERSON] надавала їй допомогу, здійснювала прибирання квартири. У 2019 році [PERSON] зателефонувала і попросила зустрітися, при зустрічі повідомила, що бажає укласти договір дарування квартири, зазначила, що родичі з нею не спілкуються, також, говорила. що поїде до своєї сестри у м. Сакт-Петербург російської федерації. У нотаріуса піднімалося питання про укладення договору довічного утримання, але [PERSON] наполягала саме на укладенні договору дарування, який і був укладений між нею і [PERSON] . У 2021 році [PERSON] звернулася до [PERSON] з питанням надання матеріальної допомоги (необхідно було провести операцію по стентуванню артерії) на суму 60 000,00 грн., у [PERSON] не було можливості надати таку допомогу, у зв`язку з чим, між ними погіршилися відносини і призвело до подання позивачем позову. У той же час, [PERSON] вважає, що позивач [PERSON] маніпулювала нею, не враховувала її інтереси та інтереси її сім`ї. В наступному, [PERSON] продала квартиру іншій особі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Аляб`єва Я.С. в судове засідання не з`явилася, у заяві просила суд розглядати справу за її відсутності, також зазначила, що договір дарування був укладений у відповідності до вимог законодавства України, встановлено волевиявлення сторін договору, які усвідомлювали значення своїх дій, розуміли наслідки укладення договору дарування. Третя особа приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Лила І.А. в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Самарівського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи. 5.Фактичні обставини, встановлені судом. Встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України. На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.12.2993 р. виданого Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2011, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Меньшиковою К.О., [PERSON] належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] є інвалідом 1-ї групи за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується Довідкою серія МСЕ-ДНА0-01 № 311162 від 27.06.2002, потребує постійної сторонньої допомоги у зв`язку з хворобою опорно-рухового апарату. Судом встановлено, що 14.06.2019 між[PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Аляб`євою Яніною Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 784. Пунктом 1.10 наведеного вище договору дарування зазначено, що за домовленістю сторін, дарувальник [PERSON] має право постійного проживання у вказаному об`єкті нерухомості, та підтвердженням цього волевиявлення сторін свідчать підписи сторін на договорі. Також, 24.02.2021 між[PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Лилою Інною Армоніківною, зареєстрований в реєстрі за № 141; 09 березня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем Юрієм Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 123. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19.09.2024 № 12043 місто Новомосковськ Дніпропетровської області перейменоване у місто Самар. 6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 6.1 Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 6.2 Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 6.3 На підставі ст. 717 ЦК України, 1. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 2. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 6.4 Нормами ст. 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно приписів ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Статтею 749 ЦК України визначено, що 1. У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. 2. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. 3. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). У відповідності до ст. 750 ЦК України, 1. Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. 6.5. На підставі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 6.6 У відповідності до ст. 11 ЦК України, 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 6.7 Статтею 203 ЦК України визначено, що 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно приписів ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст. 216 ЦК України, 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 6.8 Статтею 229 ЦК України передбачено, що 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. 2. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. 6.9 На підставі ст. 230 ЦК України, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. 6.10 На підставі ст. 234 ЦК України, 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно до ст. 235 ЦК України, 1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. 6.11 Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. 7.Висновки суду. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до нижченаведеного. 7.1 Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою похилого віку, станом на дату укладення договору дарування їй виповнилося 74 роки; вона є інвалідом 1-ї групи за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується Довідкою серія МСЕ-ДНА0-01 № 311162 від 27.06.2002, згідно до якої потребує постійної сторонньої допомоги у зв`язку з хворобою опорно-рухового апарату; спірне нерухоме майно є єдиним житлом позивача; квартира фактично не була передана нею обдарованій особі після укладення договору дарування; позивач несе витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг та не вчинила жодних дій, що могли б свідчити про її небажання користуватись спірним майном. Крім того, домовленість сторін про те, що дарувальник [PERSON] має право постійного проживання у вказаному об`єкті нерухомості (пункт 1.10 Договору дарування) не відповідає вимогам ч.1 ст. 717 ЦК України, оскільки частиною 2 зазначеної статті ЦК України визначено, що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову, оскільки при укладенні договору дарування мала місце помилка позивача щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки позивач бажав укласти договір довічного утримання, за умовами якого відповідач [PERSON] буде доглядати за нею та під час укладення договору дарування волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Отже, договір дарування не відповідає загальним підставам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України зазначений договір належить визнати недійсним. Як зазначалося вище, позивач [PERSON] на обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач [PERSON] ввела її в оману. Суд звертає увагу на те, що у відповідності до ст. 230 ЦК України, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У той же час, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення її в оману відповідачем [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, визначених ст. 229 ЦК України, а саме - щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У зв`язку з наведеним, відсутні підстави для застосування судом норм ст. 230 ЦК України щодо недійсності спірного договору дарування. 7.2Щодо вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Як зазначено вище, позивач просить суд визнати недійсними договір купівлі-продажу від 24.02.2021 між[PERSON] і [PERSON] та договір купівлі-продажу від 09 березня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову [PERSON] посилається на удаваність та фіктивність зазначених вище договорів купівлі-продажу. Згідно до ст. 234 ЦК України, 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У відповідності до ст. 235 ЦК України, 1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності або фіктивності оспорюваних договорів купівлі-продажу. Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Так, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодою щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є недобросовісним набувачем. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, у тому числі шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. У зв`язку з наведеним, пред`явлення позивачем вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними є неналежним способом захисту прав та інтересів позивача та у задоволенні зазначеної частини позовних вимог належить відмовити. 8. Судові витрати Відповідно до ст. 141 ЦПК України: 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] не сплачувала судовий збір за подання зазначеного позову, оскільки у відповідності до п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору як інвалід 1-ї групи. Враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, пред`явлені позивачем до [PERSON] , з останньої на користь держави належить стягнути судові витрати у розмірі 908,00 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial