Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

Позивач Керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернулися до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності за заповітом та витребування майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30.10.1967 виконавчим комітетом Київської міськради депутатів [PERSON] видано ордер серії Б № 69949 на право зайняття житлового приміщення, на сім`ю в кількості 3 осіб (дружина - [PERSON] , син - [PERSON] ) на зайняття двох кімнат житловою площею 30,4кв.м в квартирі [ADDRESS] . У подальшому, розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 вказану квартиру передано у власність [PERSON] та видано свідоцтво про право власності на житло від 25.07.2005. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012 у справі № 2-3400/2012 задоволено позов заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах [PERSON] та скасовано розпорядження про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] , свідоцтво про право власності на житло визнано недійсним. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №1112-17/А від 20.06.2019 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012 у справі № 2-3400/2012 та заяви [PERSON] від 04.06.2019 № 102/К-1155 скасовано Розпорядження від 25.07.2005 № 1112 про передачу [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 25.07.2005 № [NUMBER] видане на ім`я [PERSON] . За інформацією Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2024 встановлено, що після рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-3400/2012 рішення про приватизацію квартири [ADDRESS] не приймалося, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось. Відповідно до інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть встановлено, що [PERSON] [INFO] , померла [INFO] у віці 74 роки; [PERSON] (чоловік) [INFO] помер [INFO] у віці 72 роки; [PERSON] [INFO] помер [INFO] у віці 55 роки. Тобто вказані особи за життя не використали право на приватизацію квартири. У подальшому на підставі акту № 29 від 26.03.2021 Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) передав Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації вказану квартиру під службове житло та/або на відселення з числа службового для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.06.2022 № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру [ADDRESS] , включено до числа службових жилих приміщень комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2023 № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва про надання службового житла», вказану квартиру як службову надано працівникові [PERSON] зі складом сім`ї на чотирьох осіб. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано ордер № 000780 від 26.04.2023 на право зайняття службового житлового приміщення у квартирі [ADDRESS] . Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією 28.04.2023 проведено реєстрацію місця проживання 4 громадян у кв. [ADDRESS] на підставі ордеру на право зайняття службового приміщення № 000780 від 26.04.2023, про що зазначено у листі Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2024. Водночас, Деснянською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного набуття права власності на вказану квартиру фізичною особою. Так за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 23.05.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 404 від 23.05.2023 посвідченого цим же нотаріусом. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 404 від 23.05.2023 встановлено, що [PERSON] успадкував майно від [PERSON] у вигляді квартири [ADDRESS] на підставі заповіту № 1422 від 30.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. Однак, станом на день видачі свідоцтва про право на спадщину № 404 від 23.05.2023, [PERSON] не була власницею квартири зазначеної в заповіті, а відтак, вказана квартира не могла входити до складу спадщини останньої. На підставі викладеного вище просять визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.05.2023, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 404. Витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,1кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2738041480000). 11.12.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 20.02.2025 до суду від адвоката Грибової І. В., яка представляла інтереси відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої зазначено, що Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.06.2022 № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру [ADDRESS] включено до числа службових жилих приміщень комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2023 № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва про надання службового житла», вказану квартиру як службову надано працівникові [PERSON] зі складом сім`ї на чотирьох осіб. Таким чином, на цей момент спірна квартира перебуває у комунальній власності та має статус службового приміщення. Однак в позовній заяві позивачем не зазначено у якої юридичної особи на балансі перебуває вищезазначена квартира зі статусом службової. Таким чином є факт, що квартира не є державною власністю, а має статус комунальної власності та знаходиться в розпорядженні Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, та можливо як службова квартира знаходиться на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва. На вищевказану квартиру громадянину [PERSON] , як на службове житло, видано ордер та проведено реєстрацію місця проживання чотирьох громадян. Таким чином спірна квартира знаходиться у користуванні громадянина [PERSON] . У відзиві також зазначено, що квартира [ADDRESS] , належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради. А отже, належним позивачем за цим позовом є територіальна громада в особі самої Київської міської ради, як представницького органу територіального громади на території якої знаходиться спірна квартира, яка є комунальною власністю та належить громаді на праві власності. Тобто спірна квартира, яка належить до комунальної власності, не зачіпає ніяким чином інтереси держави України. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 08.05.2025 до суду від адвоката Куропати О. В., який представляє інтереси відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи на підставі яких можна дійти висновку, що саме Київська міська рада була до моменту настання спірних обставин, які описано в позовній заяві, та є на даний момент, єдиним законним власником вказаної спірної квартири. Вказують, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на лист КП КМР «КМ БТІ» № 062/14-16690 (И-2023) від 21.12.2023 в якому вказано, що у відповідь на запит приватного нотаріуса КМНО Бутько М. В., обліковцем [PERSON] було помилково надано інформацію, що право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25.07.2005, згідно з розпорядження № 1112 та не вказано, що згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012 вищевказане свідоцтво визнано недійсним. Вважають, що така відповідь КП КМР «КМ БТІ» не має юридичного значення, оскільки в матеріалах справи є інформаційна довідка КВ-2023 № 4482 від 20.02.2023 яка підтверджує, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25.07.2005 (розпорядження № 1112), та зареєстрованого в Бюро 11.08.2005 за растровим № 2607. Вказану інформаційну довідку КВ-2023 № 4482 від 20.02.2023 видано відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на момент набуття спірної квартири у власність Відповідачем), яким передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Отже, звернення до суду з позовною заявою по справі №754/17144/24 є передчасним, оскільки позивач повинен був спочатку звернутись в суд із відповідною вимогою про визнання недійсною (або іншою вимогою) інформаційної довідки КВ-2023 № 4482 від 20.02.2023. У межах такої судової справи суд повинен був би встановити попередніх і дійсного власника спірної квартири, дослідити правовстановлюючі документи, послідовність переходу права власності, визнати інформацію, яка міститься в інформаційній довідці КВ-2023 № 4482 від 20.02.2023 року помилковою та ін. Однак, вказаного вище зроблено не було. Зазначають, що окрім іншого, позовні вимоги позивача ґрунтуються на тому, що Деснянським районним судом міста Києва 8 серпня 2012 ухвалено рішення, яким скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2005, згідно з розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] . Разом з тим, при розгляді справи суд має з`ясувати чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах та чи є позовні вимоги, заявлені у справі, ефективними та призведуть до відновлення порушеного права. Зазначеного зроблено не було при ухваленні Деснянським районним судом міста Києва 8 серпня 2012 року вказаного вище рішення. Вказане рішення, ухвалене Деснянським районним судом міста Києва 8 серпня 2012 року, не має жодних юридичних наслідків, які б впливали (скасовували та ін.) на право власності [PERSON] на спірну квартиру, оскільки позивачем по вказаній справі обрано неналежний спосіб захисту. Вказують, що відповідно до законодавства, яке діяло на моменту ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення по справі № 2-3400/2012, скасування розпорядження № 1112 від 25.07.2005 року (як мінімум через те, що це акт індивідуальної дії, який вичерпує свою силу в момент його виконання) та визнання недійсним відповідного свідоцтва про право власності на житло, яке видано 25 липня 2005 року (як мінімум через те, що свідоцтво лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки) не призводить до припинення права власності [PERSON] і не створює юридичних підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Отже, станом на день розгляду цієї справи відсутній будь-який документ з якого вбачається припинення права власності [PERSON] і який створює юридичні підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Таким чином, відповідач набув право власності на спірну квартиру на законних підставах. На підставі наведеного вище просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 29.05.2025 до суду від Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що на підставі ордеру серії Б № 69949 від 03.11.1967, виданого виконавчим комітетом Київської міськради депутатів, право на зайняття житлового приміщення було надано [PERSON] на сім`ю в кількості 3 осіб (дружина [PERSON] , син [PERSON] ) на зайняття двох кімнат 30,4кв.м в квартирі [ADDRESS] . У квартирі за вищевказаною адресою з моменту отримання ордеру на жиле приміщення були зареєстровані: квартиронаймач [PERSON] та члени сім`ї [PERSON] та [PERSON] . 29.01.1976 [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . 25.07.2005 за заявою [PERSON] розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112, квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] (на одну особу). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012 позовні вимоги першого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло задоволено. Скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 25.07.2005 згідно із розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] . Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. У подальшому 21.05.2014 рішенням Деснянського районного суду м. Києва заяву [PERSON] , заінтересована особа Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків про встановлення факту смерті задоволеною. Встановлено факт смерті [PERSON] [INFO] в м. Києві. [INFO] помер [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON] ) Таким чином за життя [PERSON] та [PERSON] не скористались своїм правом на приватизацію квартири. [PERSON] правом на приватизацію скористувалась, проте приватизація була проведена без врахування інтересів тимчасово відсутнього [PERSON] , за яким на час перебування його в Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті зберігалось право на житлове приміщення. 04.06.2019 [PERSON] звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про долучення до архівної справи документів (копія рішень Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012 та від 21.05.2014). [PERSON] померла [INFO] . Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.06.2019 № 1112-17-А на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012, скасовано розпорядження про передачу у власність [PERSON] вищевказаної квартири та визнано недійним свідоцтво про право власності на житло. 14.11.2019 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Замисловської Т. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , на підставі чого нотаріусом заведено спадкову справу щодо майна померлої. У матеріалах справи наявні дві копії заповіту [PERSON] , які різняться за змістом. Про те, станом на момент складання заповіту [PERSON] не належала квартира, оскільки рішенням суду від 20.08.2012 було скасовано розпорядження органу приватизації. Приватним нотаріусом Бутько М. В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки нею було взято до уваги довідку КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відповідно до якої вищевказана квартира на праві власності не зареєстрована, а відтак не увійшла до спадкової маси [PERSON] . У подальшому 11.12.2020 [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою про визнання права користування квартирою, однак позовна заява була залишена без розгляду. 26.03.2021 відповідно до акту № 26 Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) передав Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації вказану квартиру під службове житло. Та відповідно до розпорядження Деснянської РДА від 16.06.2022 № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру [ADDRESS] включено до числа житлових приміщень комунального підприємства «Шляхо-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд Деснянського району». Розпорядженням Деснянської РДА від 16.06.2022 № 182 вказану квартиру передано як службову працівникові [PERSON] із складом сім`ї три особи. У подальшому 25.04.2023 Розпорядженням Деснянської РДА № 214 вказану квартиру передано як службову працівникові [PERSON] , із складом сім`ї чотири особи. Проте 23.05.2023 приватним нотаріусом Алексашиною Ю. Б. за заявою [PERSON] , останньому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Підставою для видачі свідоцтва стала довідка КП «Київське бюро технічної інвентаризації» від 20.02.2023, відповідно до якої вказано, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. З огляду на викладене вище вважають, що вищевказана квартира не увійшла до спадкової маси та [PERSON] не мав права на її спадкування, а тому просять позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Прокурор Деснянської окружної прокуратури міста Києва Фединяк А. М., в судовому засіданні, призначеному на 18.06.2025, позов підтримувала в повному обсязі. Просила його задовольнити. Представник Київської міської ради в судове засідання, призначене на 18.06.2025 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У матеріалах справи є заява з проханням слухати справи у їх відсутність. Позов підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Куропата О. В., в судовому засіданні, призначеному на 18.06.2025, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Ю. Б. в судове засідання, призначене на 18.06.2025 не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в судовому засіданні, призначеному на 18.06.2025, позов підтримувала в повному обсязі. Просила його задовольнити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні, призначеному на 18.06.2025, позов підтримував в повному обсязі. Просив його задовольнити. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.10.1967 виконавчим комітетом Київської міськради депутатів [PERSON] видано Ордер серії Б № 69949 на право зайняття житлового приміщення, на сім`ю в кількості 3 осіб (дружина - [PERSON] , син - [PERSON] ) на зайняття двох кімнат житловою площею 30,4кв.м в квартирі [ADDRESS] . 25.07.2005 Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво видано згідно із розпорядження від 25.07.2005 № 1112. 12.01.2007 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К. М. було посвідчено заповіт [PERSON] , відповідно до якого вона на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право - [PERSON] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 7-45. 08.08.2012 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 2-3400/2012, задоволено позов першого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах [PERSON] та скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло видане 25.07.2005 згідно із розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про приватизацію квартири квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] . Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 20.08.2012. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. 30.10.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. було посвідчено заповіт [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1422. Суд установив, що матеріали справи містять три копії заповіту [PERSON] від 13.10.2018, які посвідчені Приватним нотаріусом Бессараб О. В. та зареєстровані в реєстрі за № 1422, які різняться між собою за змістом та візуалізацією. Так, згідно одного із заповітів, [PERSON] заповідала належну їй квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . Згідно другого заповіту, [PERSON] заповідала належну їй квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в рівних частках кожному. При цьому на кожному із трьох заповітів [PERSON] власноручно, в різній послідовності розташування слів, на чотирьох розкреслених рядках написано: «Заповіт прочитаний уголос і власноручно підписаний мною [PERSON] [PERSON] ». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. 04.06.2019 [PERSON] звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про долучення копії рішення суду № 2-3400/2012 та № 754/5927/14-ц до архівної справи приватизаційного відділу. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . 20.06.2019 Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 1112-17-А, на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012, про скасування розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду щодо приватизації квартири [ADDRESS] та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.07.2005 № 1112 про передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] . Визнано недійним свідоцтво про право власності на житло від 25.07.2005 № 1112 виданого на ім`я [PERSON] . 14.11.2019 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] 20.12.2019 від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», на замовлення приватного нотаріуса КМНО Змисловської Т. В. надійшла інформаційна довідка № КВ-2019 № 49892 відповідно до якої зазначено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. 18.06.2020 від [PERSON] була подана заява про реєстрацію зміни місця зберігання спадкової справи, відповідно до якої зазначено відомості про нове місце зберігання спадкової справи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. 18.06.2020 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. 19.06.2020 Приватним нотаріусом КМНО Бутько М. В. було постановлено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дія, а саме видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] . Оскільки у [PERSON] були відсутні документи, які би посвідчували право власності померлої на зазначене нерухоме майно, та згідно відомостей КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на зазначену вище квартиру не зареєстровано. 05.11.2020 [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про визнання права користування житловим приміщенням за заповітом. Однак ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2021, по справі № 754/14607/20, позов [PERSON] було залишено без розгляду. 10.08.2021 [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про визнання права на користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2022, по справі № 754/12406/21, позов [PERSON] було залишено без розгляду. 26.01.2023 [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про заборону вчиняти певні дії та скасування незаконних розпоряджень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2023, по справі № 754/1162/23, позовна заява [PERSON] було визнане неподаною та повернута позивачу. 20.02.2023 від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», на замовлення приватного нотаріуса КМНО Бутько М. В., надійшла інформаційна довідка № КВ-2023 № 4482 відповідно до якої зазначено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25.07.2005 (розпорядження № 1112) та зареєстроване в Бюро 11.08.2005 за реєстровим № 2607. 03.05.2023 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. із заявою про передачу спадкової справи приватному нотаріусу КМНО Алексашиній Ю. Б. для видачі свідоцтва про право на спадщину. 23.05.2023 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алексашиної Ю. Б. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом. 23.05.2023 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. було видано [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 404, на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. 30.10.2018 зареєстрованого у реєстрі за № 1422, спадкодавцем зазначеного майна є [PERSON] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається із квартири [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25.07.2008, згідно із розпорядження № 1112 від 20.07.2005. Право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.08.2005 та записано в реєстрову книгу за реєстровим № 2607. Згідно із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.12.2024, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Також суд установив, що Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.06.2022 № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру [ADDRESS] включено до числа службових жилих приміщень комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва. 25.04.2023 Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва про надання службового житла», вказану квартиру як службову надано працівникові [PERSON] зі складом сім`ї на чотирьох осіб. 26.04.2023 на підставі Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2023 № 214, [PERSON] видано ордер № 000780 на право зайняття службового житлового приміщення у квартирі [ADDRESS] . 28.04.2023 Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією проведено реєстрацію місця проживання 4 громадян у квартирі [ADDRESS] на підставі ордеру на право зайняття службового приміщення № 000780 від 26.04.2023. При цьому зазначено, що [PERSON] ніколи не був зареєстрований за вищевказаною адресою, що підтверджується листом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2024. 15.05.2023 Деснянським управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за ч. 4 ст. 90 КК України, стосовно шахрайського заволодіння невстановленою особою квартирою [ADDRESS] , що належить [PERSON] 08.02.2024 Рішенням Київської міської ради № 7635/7676 «Про перейменування [ADDRESS] в Деснянському районі міста Києва» [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Деснянською районною в м. Києві державної адміністрації від 13.06.2024, на адресу Деснянської окружної прокуратури м. Києва була надано відповідь, що [PERSON] у період з 08.08.2012 по 17.06.2019 не зверталась до органу приватизації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявами про приватизацію квартири [ADDRESS] . Зазначали, що після винесення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012 у справі № 2-3400/2012 органом приватизації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не здійснювалась приватизація квартири [ADDRESS] . 25.01.2024 Деснянська окружна прокуратура звернулась до Київської міської ради та Департаменту будівництва житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації із листом, в якому зазначала, що станом на день посвідчення заповіту та на день видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не була власницею квартири, зазначеною в заповіті, а відтак квартира не могла входити до складу спадщини останньої. Та на підставі викладеного вище просила повідомити, чи вживались та чи будуть вживатись Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування майна. 30.01.2025 Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) просив Деснянську окружну прокуратуру вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, звернувшись до суду з відповідною заявою. 28.11.2024 Деснянська окружна прокуратура листом № 57-10675ВИХ-24 повідомила Київську міську раду про прийняття рішення на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради щодо звернення з позовної заявою до [PERSON] про визнання недійного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування майна. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до норм ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)). Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду 25 липня 2024 року по справі № 177/827/22, провадження № 61-12981св23. Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82-83)). Таким чином, наведені вище норми законодавства надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення. У цьому випадку, керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва обґрунтовує порушення інтересна держави тим, що спірною квартирою, яка належить територіальній громаді міста Києва, незаконно заволоділа фізична особа, чим завдається шкода державі, оскільки Київська міська рада, її виконавчі органи відповідного захисту не здійснюють. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплені в статті 327 ЦК України. Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ визначено», що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно із ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку влаштування непрацездатних осіб у будинок-інтернат та інші установи соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них. Суд установив, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2012, скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25.07.2005 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] , та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло. Оскільки, як установлено в рішенні суду, по справі № 2-3400/2012, на момент перебування [PERSON] в Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті для чоловіків протягом усього часу, за ним мало зберігатись жиле приміщення квартири [ADDRESS] . Однак [PERSON] було знято з реєстрації та органу приватизації видано документ у якому відомості про особу за якою зберігається право на житлову площу відсутнє - було видано розпорядження про передачу у власність квартири [ADDRESS] , без врахування інтересів тимчасово відсутнього громадянина та видано свідоцтво про право власності на житло, що порушило житлові права недієздатного інваліда 2 групи [PERSON] . У відповідності з ч. 4 та ч. 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт скасування розпорядження відділу приватизації про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, є встановленим та не потребує доведенню. Крім того, суд установив, що під час розгляду справи № 2-3400/2012, [PERSON] разом із своїм представником була присутня в судовому засіданні. А отже [PERSON] була обізнана про наявність судового рішення та його зміст, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 20.08.2012. Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно із ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України - і за її межами. В Україні діє спеціальний Закон «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Згідно із ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла станом на 20.08.2012 (на день набрання законної сили рішення суду по справі № 2-3400/2012), обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла станом на 20.08.2012, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішень судів, що набрали законної сили. Частиною 1, 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла станом на 20.08.2012, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Невід`ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи, яка містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи. Відповідно до п. 36, 37 Постави Кабінету Міністрів № 1127 від 25.12.2015 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» яка діяла станом на 20.08.2012 (на день набрання законної сили рішення суду по справі № 2-3400/2012), для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, Деснянська районна в м. Києва державна адміністрація, як орган місцевого самоврядування, на балансі якого перебуває квартира, та як орган, уповноважений управляти державним майном, повинна була провести державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення суду № 2-3400/2012, яке набрало законної сили. Оскільки після скасування судом приватизації на зазначену вище квартиру, право власності перейшло до Держави. При цьому представник Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, в 2012 році, під час розгляду справи № 2-3400/2012, був присутній в судовому засідання, що підтверджується копією рішення суду. А отже були обізнані про існування такого рішення та обов`язковість його виконання. Отже під час розгляду цієї справи судом встановлено, що Деснянська районна в м. Києва державна адміністрація, з моменту набрання законної сили рішення суду про скасування розпорядження відділу приватизації про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та визнання недійсним свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру, не звернулось до державного реєстратора з метою реєстрації права власності за Державою. А тому у державному реєстрі залишилась прогалина, тобто квартира номінально, залишилась без власника. Разом з тим згідно із ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Стаття 1217 ЦК України, регламентує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частиною 1 ст. 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК України). Згідно із ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних фізичних осіб, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Згідно із ст. 57 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, завідуючий державним нотаріальним архівом, посадова особа органу місцевого самоврядування при одержанні заяви про скасування чи зміну заповіту, а також при наявності нового заповіту, який скасовує чи змінює раніше складений заповіт, роблять про це відмітку на примірнику заповіту, що зберігається в державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса, в державному нотаріальному архіві чи у виконавчому комітеті органу місцевого самоврядування, та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій і забезпечують державну реєстрацію нового заповіту, змін до заповіту, скасування заповіту у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Суд установив, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме 30.10.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. було посвідчено заповіт [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та зареєстровано в реєстрі за № 1422. Однак в матеріалах справи містяться різні копії заповітів за одним тим самим реєстровим номером № 1422, де з одного заповіту вбачається, що квартиру [ADDRESS] , [PERSON] спочатку заповідає [PERSON] , [INFO] . А з іншого заповіту вбачається, що [PERSON] заповідає вище вказану квартиру [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в рівних частках кожному. При цьому суд установив, що станом на 2018 рік, на момент складання заповіту, [PERSON] вже як шість років не мала права власності на вищевказану квартиру, оскільки таке свідоцтво на право власності було скасовано на підставі рішення суду в 2012 році. Тобто [PERSON] була обізнана про існування такого судового рішення. А отже не мала законної підстави на розпорядження саме спірної квартири після своєї смерті. Згідно із статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить у порядку спадкування до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо (ст. 67 Закону України «Про нотаріат»). Згідно із ст. 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Зокрема по матеріалам справи можливо беззаперечно встановити, що нотаріусом Алексашиною Ю. Б. під час видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] не було враховано той факт, що державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. А інформаційні довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» містять суперечливі одна одній інформацію, щодо приналежності власності на квартиру. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18)). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Такі висновки зазначені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року у справі № 285/2226/20 (провадження № 61-10669св23), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року у справі № 754/1116/22 (провадження № 61-12004св23)). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним, в цьому випадку про витребування майна. Таким чином, суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в реєстрі за № 404 (спадкова справа 04/2020), відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво [PERSON] , складається з права на квартиру [ADDRESS] , яка не могла бути об`єктом спадкування. Отже спадкодавець [PERSON] не мала права заповідати спірну квартиру, оскільки як на момент оформлення заповіту так і на момент смерті не була володільцем цього майна, а спадкоємець [PERSON] не міг отримати у спадок те, чого не існувало. А видане нотаріусом свідоцтво про право на спадщину щодо цього майна, видане помилково, без правової підстави. Тому позовні вимоги позивача, в частині визнання недійним свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають до задоволення. Разом із тим, державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , підставою проведення якої стало недійсне свідоцтво про право на спадщину за законом, порушує права та законні інтереси позивача, Київської міської ради, у зв`язку з чим її порушене право підлягає захисту. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Указаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася із цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Також у своїй постанові від 10 квітня 2024 року, по справі № 520/8065/19 Верховний Суд у пункті 118 дійшов висновку, що вимоги прокурора про витребування із чужого незаконного володіння нерухомого майна - ДП «Пансіонат «Борей», що входило до майнового комплексу НАН України, є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Аналізуючи викладене вище, та беручи до уваги той факт, що квартира [ADDRESS] є власністю Держави, в особі Київської міської ради. Проте Київською міської радою жодних рішень про розпорядження квартирою на користь відповідача [PERSON] не приймалось. Натомість судом встановлено, що квартира [ADDRESS] за розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, на підставі Ордеру вже передана громадянину [PERSON] , сім`я якого складається з 4 осіб. При цьому судом було встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійним, оскільки квартира яка вибула з власності спадкодавця не могла бути об`єктом спадкування. Тому розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі власника, Київської міської ради, на вибуття такого майна з його (власника) володіння. Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки судом установлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним, отже квартира відповідачем набута неправомірно, задля належного захисту порушених прав позивача суд дійшов висновку, що квартиру виведено з державної власності поза волею власника, а тому спірне майно - об`єкт нерухомості квартира [ADDRESS] - може бути витребувано. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги Керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 18438,85грн, які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Outcome: approved