Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

У липні 2025 року до Оболонського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] у якій позивач просить:витребувати на свою користь із володіння [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності від 12.08.2003 р. набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . 18.09.2003 року з метою забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] передала квартиру у заставу ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства», яке 14.11.2014 р. уклало договір відступлення права вимоги з ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло». В подальшому, 17.02.2016 р. квартира з порушенням вимог законодавства була зареєстрована на праві власності за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», яка на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2016 р. відчужила її ТОВ «Ліхт Інвест», яке в свою чергу 11.04.2017 р. відчужило спірну квартиру на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Однак, 02.12.2015 р. постановою Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/2924/15-г, договір відступлення вимоги від 14.11.2014 р. визнано недійсним, зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» повернути ПАТ «БГ Банк» оригінали всіх документів, зокрема кредитний договір № 92 від 20.05.2003 р. укладений з [PERSON] . Незважаючи на це, ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», яка приймала участь у вказаній справі, 17.02.2016 року зареєструвало за собою право власності на квартиру та в подальшому продала квартиру ТОВ «Ліхт Інвест». На момент реєстрації права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», [PERSON] залишалась законним власником квартири і її іпотекодавцем, і квартира вибула з володіння [PERSON] незаконно, поза її волею, внаслідок недобросовісних дій ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор». ТОВ «Ліхт Інвест» та [PERSON] не можуть вважатись добросовісними набувачами, оскільки ТОВ «Ліхт Інвест» зареєстровано за адресою масової реєстрації разом із 194 компаніями. ТОВ «Ліхт Інвест» являлось учасником у семи спорах про стягнення заборгованості та позбавлення осіб права користування житлом. [PERSON] є директором компанії, яка зареєстрована разом з іншими 17 компаніями за однією адресою. Через вісім днів після придбання квартири, [PERSON] придбала іншу квартиру у м. Києві, на яку слідчим суддею в рамках кримінального провадження було накладено арешт. Також, [PERSON] придбавала будинок і земельну ділянку, але відсутні докази про її доходи. Позивач вважає, що [PERSON] і ТОВ «Ліхт Інвест» є підставними особами, які незаконно набули право власності на нерухоме майно, яке знаходилось і іпотеці фінансових установ. Наразі, штучно створено заборгованість у [PERSON] перед Адвокатським об`єднанням «Прагнум» Віталія Бобриньова» в сумі 2 861 628,48 грн., з метою подальшого відчуження спірної квартири з прилюдних торгів у порядку виконання судових рішень. Вказане ж адвокатське об`єднання прийняло рішення від імені ТОВ «Ліхт Інвест» про відчуження квартири на користь [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.07.2024 року задоволено заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви. Ухвалою суду від 06.08.2024 року відкрите загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 01.10.2024 р. Ухвалою суду від 26.08.2024 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 21.08.2024 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , у якому просить у позові відмовити. Зазначає, що позивач не надала доказів недобросовісності [PERSON] . Обставина, що у квартири за рік змінилось кілька власників не свідчить про недобросовісність, так само як і реєстрація ТОВ «Ліхт Інвест» за однією адресою з іншими підприємствами. За рішенням суду, стягнуто заборгованість з [PERSON] на користь Адвокатського бюро «Прагнум», а не Адвокатського об`єднання «Адвокатська фірма «Прагнум», яке є засновником ТОВ «Ліхт Інвест», і набуло свої корпоративні права 25.10.2021 р., тобто вже після придбання квартири [PERSON] ТОВ «Ліхт Інвест» веде активну господарську діяльність, тому і є учасником певних судових процесів. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем квартири за оплатним договором, вона не знала і не могла знати про порушення порядку її відчуження. Вказує, що позивач пропустила строк позовної давності, який не переривався. 05.09.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечила добросовісність [PERSON] , зазначила, що відповідач жодного разу навіть не намагалась потрапити до квартири. Також, у провадженні іншого суду за позовом іншої особи розглядається аналогічна справа до [PERSON] про витребування квартири. 17.08.2017 року заборгованість [PERSON] перед банком була повністю погашена. Стверджує, що строк позовної давності не пропущений, оскільки він перервався поданням позову до суду у серпні 2019 року про визнання договору купівлі-продажу недійним, що мало би аналогічні правові наслідки у разі його задоволення судом. Однак, рішенням суду від 10.11.2020 р. (справа № 756/11551/19), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2021 р. в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 26.01.2022 р. змінені мотиви судових рішень у редакції постанови касаційного суду. Крім того, про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише на початку 2018 року у іншій цивільній справі. На період дії карантину та воєнного стану строк позовної давності був зупинений. Тому, позов поданий у межах строку позовної давності. 01.10.2024 року підготовче засідання відкладено за клопотанням представника позивача, призначено на 19.11.2024 року. 19.11.2024 року розгляд справи не відбувся через відсутність в суді електропостачання, наступне засідання призначено на 16.01.2025 р. Ухвалою суду від 16.01.2025 року задоволено частково клопотання позивача про витребування доказів, оголошено перерву до 11.03.2025 р. 11.03.2025 року підготовче засідання відкладено, у зв`язку з ненадходженням до суду витребуваних доказів у повному обсязі, наступне засідання призначено на 29.04.2025 р. 29.04.2025 року суд закрив підготовче провадження, призначив справу до судового розгляду на 19.06.2025 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] позов підтримав. Треті особи ТОВ «Ліхт Інвест» та приватний нотаріус Бойко Т.В. в судове засідання не прибули, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, заяв про відкладення не подавали. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 12.08.2003 р. набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, 05.01.2005 року зареєстрована застава вказаної квартири. 27.12.2011 р. зареєстровано запис про іпотеку квартири на підставі Договору іпотеки від 18.09.2003 р., іпотекодержатель ПАТ «Банк Перший», іпотекодавець [PERSON] , згідно кредитного договору № 92 від 20.05.2003 р. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.01.2015 р. у справі № 756/2333/13-ц вирішено стягнути заборгованість з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «БГ Банк» за кредитним договором № 92 від 20.05.2003 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2015 р. відмовлено у позові банку в частині позовних вимог до [PERSON] і [PERSON] 14.11.2014 року зареєстровано запис про зміну іпотеки, а саме змінено іпотекодержателя на ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» на підставі договору відступлення права вимоги № 1025 від 14.11.2014 р. 05.06.2015 року внесений запис про заміну іпотекодержателя квартири на ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД». 14.07.2015 року внесено відомості про заміну іпотекодержателя квартири на ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року у справі № 910/2924/15-г за позовом ПАТ «БГ Банк» до ТОВ «Марко Поло», треті особи: приватний нотаріус Войнарська І.А., ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», ТОВ «Компанія з управління активами «Домініон - Капітал», ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» вирішено визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, укладений між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло», застосовано наслідки недійсності правочину та зобов`язано повернути банку документи, зазначені в акті прийому-передачі документації, зокрема по`вязані з кредитним договором № 92 від 20.05.2003 року. 17.02.2016 року приватним нотаріусом Михайленко С.А. зареєстровано право власності на квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» на підставі вимоги про усунення порушень, забезпечених іпотекою від 12.10.2015, договору застави № 5415 від 18.09.2003 р., договору відступлення права вимоги № 1205 від 14.07.2015 року, а 24.02.2016 зареєстровано припинення іпотеки. 25.03.2016 року зареєстровано право власності на квартиру за ТОВ «Ліхт Інвест» на підставі договору купівлі-продажу № 653. 01.02.2017 року зареєстровано право власності на квартиру за ТОВ «Ліхт Інвест» на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 01.02.2017 року. 11.04.2017 року між ТОВ «Ліхт Інвест» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 149,4 кв.м. згідно з яким [PERSON] набула право власності на вказану квартиру за ціною 447470,00 грн. У пункті 2.2 Договору вказано, що покупець зобов`язується сплатити ціну квартири шляхом безготівкового перерахування на рахунок Продавця протягом одного банківського дня з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Згідно з наданою суду публічною інформацією з мережі інтернет, засновником ТОВ «Ліхт Інвест» є Адвокатське об?єднання «Адвокатська фірма «Прагнум», кінцевий бенефіціарний власник [PERSON] 15.05.2024 року відкрито виконавче провадження, боржником у якому є [PERSON] , стягувачем - Адвокатське бюро «Прагнум» Віталія Бобриньова». На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2017 р. накладено арешт на майно [PERSON] в інтересах Служби безпеки України. У серпні 2010 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] , ТОВ «Ліхт Інвест» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.11.2020 р. (справа № 756/11551/19), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2021 р., в задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 26.01.2022 р. у вказаній справі змінені мотиви відмови у позові [PERSON] , а саме констатовано про неправильно обраний позивачем спосіб захисту, яким у цьому випадку є витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оцінка доказів і мотиви суду. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Верховного Суду від 29.05.2024 року у справі № 910/5808/20 зазначено, що для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору. Власник, за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 522/2110/15-ц, зазначено, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі № 907/50/16 зазначено, що за змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У постанові Верховного Суду від 22.05.2024 р. у справі № № 924/408/21 (924/287/23) зазначено, що відповідно до приписів статті 330 Цивільного кодексу України добросовісність є умовою набуття права власності. Оскільки спір про віндикацію є титульним спором для обох сторін, саме на набувача покладено обов`язок довести свою добросовісність. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд зазначає, що спірна квартира вибула з власності позивача 17.02.2016 року внаслідок незаконної реєстрації прав на неї за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», що слідує з постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року у справі № 910/2924/15-г. Передання квартири в іпотеку не позбавило позивачку права власності. Відповідно, спірна квартира вибула з власності позивача [PERSON] поза її волею. 11.04.2017 р. відповідач придбала спірну квартиру у ТОВ «Ліхт Інвест» на підставі договору купівлі-продажу. Відтак, навіть незважаючи на оплатне придбання відповідачем квартири, позивач на підставі статті 388 ЦК України має право витребувати її з незаконного володіння відповідача, оскільки позивач втратила право власності на майно поза своєю волею. Такий спосіб захисту у цьому випадку відповідає закону і вимогам ефективності, про що неодноразово наголошувалось судом касаційної інстанції у аналогічних справах, при цьому, визнання недійними правочинів не вимагається. Надаючи оцінку добросовісності набувача [PERSON] , суд зазначає, що така добросовісність має оцінюватись у світлі всіх обставин і поведінки сторін, як до, так і після укладення договору. Водночас, суд вирішує спір лише в межах підстав позову і тих обставин, на які посилаються учасники справи. Суд приймає до уваги, що протягом нетривалого проміжку часу квартира була двічі відчужена, востаннє за балансовою вартістю. Під час розгляду справи суду не було надано доказів або пояснень щодо обставин придбання [PERSON] вказаної квартири. Також, позивач вказує, що весь час продовжувала проживати у вказаній квартирі, і доступу до неї ні у ТОВ «Ліхт Інвест», ні у [PERSON] не було. Водночас, відповідачем суду не було надано жодних доказів або обґрунтованих пояснень щодо наявності доступу до квартири, та чи оглядалась вказана квартира відповідачем або іншими уповноваженими особами перед придбанням, що є звичайною діловою практикою. Так само, відсутні докази того, що відповідач, придбавши квартиру, вчиняла будь-які дії, спрямовані на звичайну реалізацію прав власника, зокрема отримала або намагалась отримати доступ до квартири, переоформила договори про надання житлово-комунальних послуг. З рештою, не може залишитись поза увагою суду і той факт, що власник корпоративних прав ТОВ «Ліхт Інвест» - Адвокатське об?єднання «Адвокатська фірма «Прагнум», і кредитор [PERSON] (стягувач у виконавчому провадженні) - Адвокатське бюро «Прагнум» Віталія Бобриньова», є вочевидь пов`язаними особами. Аналіз наведених обставин у сукупності свідчить, що відповідач [PERSON] могла знати про наявність перешкод щодо придбання спірної квартири, а тому відсутні підстави вважати відповідача [PERSON] добросовісним набувачем. Також, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи із такого. 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Водночас, згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, з наведеного слідує, що строк позовної давності не був пропущений позивачем до початку карантину, і не пропущений станом на день подання цього позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового 15140,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved