Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У листопаді 2024 року ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернулося до Носівського районного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 39642,83 грн та понесених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2019 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] \~\~\~\~\~\~ було\~\~\~\~\~\~ укладено\~\~\~\~\~ договір\~\~\~\~\~ кредиту\~\~\~ та\~\~\~\~ страхування № Z75.25846.006108054 (далі кредитний договір), на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 18000 грн для власних потреб. Відповідач виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов кредитного договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати та не в повному обсязі, та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості в розмірі 39642,83 грн. 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «СВЕА ФІНАНС»\~\~\~ (попередня\~\~\~\~\~ назва\~\~\~\~\~\~\~ «РОСВЕН\~\~\~\~\~ ІНВЕСТ») було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, згідно з яким ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором. Саме тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 39642,83 грн, яка складається із заборгованості за основним боргом 17266,49 грн, заборгованості за відсотками 5176,52 грн, заборгованості за іншими процентними платежами 17199,82 грн. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2024 року відкрито позовне провадження в цивільній справі, постановлено розгляд даної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті на 28 січня 2025 року. Ухвалою суду від 28 січня 2025 року відкладено розгляд справи до 27 березня 2025 року за клопотанням відповідача. Протокольною ухвалою суду від 27 березня 2025 року відкладено розгляд справи до 16 червня 2025 року за клопотанням відповідача. Представник позивача ТОВ «СВЕА ФІНАНС» у судове засідання не з`явився,\~ у позовній заяві просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання втретє не з`явилася, про час, дату та місце проведення судового засідання сповіщалася належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася, заяв та клопотань про відкладення слухання справи 16 червня 2025 року від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Отже, сторони у справі на власний розсуд розпорядились своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмовою згодою позивача суд постановив 16 червня 2025 року ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 223 ЦПК України. У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, робить нижченаведений висновок. 19 грудня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування № Z75.25846.006108054 (а. с. 8), який є змішаним договором кредиту і договору страхування. Відповідно до розділу 1 договору Банк відкриває рахунок та надає Позичальнику кредит у розмірі 18000,00 грн для власних потреб. У свою чергу Позичальник отримує Кредит і доручає Банку сплатити за рахунок отриманих коштів страховий платіж на вказаний в договорі рахунок страховика. Кредит надається строком на 24 місяці (п. 1.4). Пунктом 1.3 договору встановлено розмір процентної ставки 9,99 % річних, тип процентної ставки змінювана. Дата повернення кредиту 19.12.2021 (п. 1.6) (а. с. 8). Підписанням відповідного кредитного договору Позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням https://ideabank.ua) та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку (п. 1.5, 6). Також згідно з п. 1.5 договору за надання послуг з комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку №1, визначена як «Інші послуги банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачується згідно з діючими Тарифами Банку.\~ Пунктом 3.2 Договору визначено, що Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Тарифи, Паспорт споживчого кредиту, розміщені на сайті за посиланням https://ideabank.ua, є невід`ємними складовими цього договору.\~ Пунктом 1.9 встановлено, що змінювана процентна ставка визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5%, збільшена на маржу банку в розмірі 0,49%. До матеріалів справи долучено копію Паспорта споживчого кредиту, який є додатком № 1 до Договору та містить графік погашення та суми щомісячних платежів за період з 19.01.2020 по 19.12.2021 (а. с.\~ 10). На виконання умов вищевказаного договору АТ «Ідея Банк» проведено оплату відповідачу коштів, що підтверджено копією ордера-розпорядження № 1 від 19 грудня 2019 року про видачу кредиту у розмірі 18000 грн та копією ордера-розпорядження № 2\~ від 19 грудня 2019 року про сплату\~\~\~\~\~ страхового\~\~\~\~ платежу\~\~ в\~\~\~ розмірі 2482,76 грн, де підставами для виплати вказано договір № Z75.25846.006108054 від 19 грудня 2019 року (а. с. 9). Згідно\~\~\~\~ з\~\~\~\~\~ довідкою-розрахунком\~\~\~ заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Z75.25846.006108054 від 19.12.2019 заборгованість [PERSON] перед АТ «Ідея Банк» станом на 25.07.2023 становить: заборгованість за основним боргом 17266,49 гривень; заборгованість за відсотками 5176,52 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 17199,82 грн, загальна заборгованість 39642,83 грн (а. с. 13). Розмір заборгованості також підтверджується випискою по рахунку відповідача від 25.07.2023 за період з 19.12.2019 по 25.07.2023, наданою АТ «Ідея Банк» (а. с. 14). 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва - «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») укладено Договір Факторингу № 01.02- 31/23. Відповідно до розділу 2 Договору Факторингу AT «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а позивач набув право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед AT «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі боржників. Факт виконання договору та його оплати підтверджується відповідними актами та платіжною інструкцією (а. с. 15-21). Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 2 від 25.07.2023 ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 39642,83 грн, з яких: 17266,49 гривень заборгованість за основним боргом; 5176,52 заборгованість за відсотками; 17199,82 заборгованість за комісіями (а. с. 25). Таким чином ТОВ «СВЕА ФІНАНС» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставістатті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 17266,49 грн та за відсотками за користування кредитом у розмірі 5176,52 грн. Указана заборгованість підтверджується розрахунком, суд уважає її розмір доведеним та таким, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заборгованості за іншими процентними платежами, що становить 17199,82 грн, яка в довідці-розрахунку (а. с. 13) та витязі з реєтру боржників № 2 до договору факторингу (а. с. 25) зазначена як заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями, суд робить нижченаведений висновок. Зі змісту п. 1.5 Договору вбачається, що банком, на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, встановлена плата за надання послуг з комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до п. 5 Додатку №1 як «Інші послуги банку», а також комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням коштів на рахунки в Банку, інші комісії банку за відкриття і ведення рахунку, які сплачуються згідно з діючими Тарифами, які розміщені на сайті банку: https://ideabank.ua. Згідно з випискою по рахунку відповідача відповідачу нараховувалася плата за обслуговування кредиту по договору. Згідно з графіком, зазначеним у Паспорті споживчого кредиту, нарахування вказаних коштів віднесено до «інших послуг банку» (а. с. 10). До матеріалів справи позивачем не надано ні діючого на час виникнення спірних правовідносин договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, ні тарифів на таке обслуговування, що унеможливлює з`ясування юридичної природи, складових та вартості цих нарахувань. Банк у позовній заяві не зазначив переліку послуг, за які нараховувалася плата, та не надав доказів погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а також фактичного надання та отримання відповідачем послуг. Урішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті\~ 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. На виконання вимог п. 4 ч. 1 ст.1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. У Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другоюстатті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору та фактичного їх отримання відповідачем, то положення пункту 1.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.09.2022 у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08.02.2023 у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22). Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), де зазначено, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах. Ураховуючи викладене, суд робить висновок, що, оскільки положення кредитного договору від 19 грудня 2019 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, визначеної у позові як заборгованість за іншими процентними платежами, суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, указана заборгованість у розмірі 17199,82 грн стягненню не підлягає. Отже, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за основним боргом по кредиту у розмірі 17266,49 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 5176,52 грн, усього 22443,01 грн. Частинами 1,6,7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 56,61 % (22443,01 х 100 / 39642,83 грн), з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1371,32 грн (2422,40 х 56,61 %).

Outcome: partial