Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Генеральний директор КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Шкробот В. звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу, у примусовому порядку без його згоди. В обґрунтування вимог представник психіатричного закладу посилається на те, що 25 червня 2025 року [PERSON] поступив в психіатричне відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР в супроводі матері та працівників поліції. Після огляду лікар-психіатр дійшов висновку про необхідність його госпіталізації в психіатричний заклад для обстеження або лікування у зв`язку з наявність у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих. Вказані обставини також підтвердженні висновком комісії лікарів-психіатрів. Посилаючись на наведене та те, що [PERSON] надати усвідомленої згоди не може, просила задовольнити заяву. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні лікар психіатр заяву підтримала, з підстав викладених у ній. Зазначила, що [PERSON] страждає на психічний розлад, внаслідок якого становить небезпеку для себе та оточуючих, а тому потребує лікування та госпіталізації. Також, зазначила, що [PERSON] перебуває на обліку у КНП «Тернопільська\~обласна клінічна\~психоневрологічна лікарня»\~ТОР з 2003 року та неодноразово проходив лікування. Рішенням суду визнаний недієздатним, а тому надати усвідомлену згоду не може. На даний час, у зв`язку з погіршенням психічного стану, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу з метою лікування, оскільки внаслідок наявного у нього психічного розладу, погіршення стану здоров`я не здатний адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Посилаючись на наведене, просила задовольнити заяву. [PERSON] в силу наявного у нього психічного розладу, не зміг висловити свою думку щодо заявленого клопотання. Прокурор у судовому засіданні просила задовольнити заяву. Мати [PERSON] [PERSON] підтримала подану заяву та просила її задовольнити. Вказала, що [PERSON] тривалий час страждає на психічні розлади, з 2003 року перебуває на психіатричному обліку та неодноразово лікувалася в психіатричних закладах, рішенням суду визнаний недієздатним та вона є його опікуном. На даний час [PERSON] поводить себе агресивно, а тому потребує лікування. Представника [PERSON] адвокат Підкова І.Р. у судовому засіданні просила задовольнити заяву. Генеральний директор КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про слухання справи без його участі. Судом встановлено, що 25 червня 2025 року [PERSON] був доставлений у психіатричне відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР у супроводі матері та працівників поліції, у зв`язку з погіршенням психічного стану. Після огляду лікар-психіатр [PERSON] дійшла висновку про необхідність його госпіталізації для обстеження або лікування у зв`язку з наявність у нього психічного розладу та погіршення психічного стану, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих. Рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 13 березня 2002 року у справі 2-1762/2002 [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатним. Згідно із рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №555 від 12 червня 2002, [PERSON] призначено опікуном недієздатного [PERSON] . Відповідно до довідки акта огляду МСЕК № 0030386 від 01 серпня 2011 року [PERSON] призначено І групу інвалідності, підгрупу А, причина інвалідності інвалід з дитинства, інвалідність встановлена довічно. Згідно із виписок з історії хвороби №11830 та №08143, вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні ТОККПНЛ з 22 серпня 2018 року по 23 серпня 2018 року та з 13 грудня 2018 року по 04 січня 2019 року з діагнозом: важка розумова відсталість, синдром емоційно вольової нестійкості з соціальною дезадаптацією. Підставою для висновку про необхідність примусової госпіталізації була поведінка [PERSON] , відомості про поведінку останнього викладені у заяві його матері [PERSON] . Згідно висновку комісії лікарів психіатрів встановлено, що [PERSON] , [INFO] , страждає на тяжкий психічний розлад, діагноз: важка розумова відсталість, синдром емоційно вольової нестійкості з соціальною дезадаптацією. З 2003 року багаторазово перебував на стаціонарному лікуванні в першому психіатричному відділенні КНП «ТОКППЛ» ТОР, остання виписка 04 січня 2019 року, вдома приймає підтримуючу терапію під контролем матері. Вказане поступлення пов`язане з тим, що 25 червня 2025 року [PERSON] звернулася із заявою до КНП «ТОКППЛ» ТОР в якій просила госпіталізувати свого сина [PERSON] в перше психічне відділення у зв`язку з агресивністю, шарпає, б`є по голові та намагається завдати тілесних ушкоджень. Згідно із письмовими поясненнями інспектора ВСОБ лейтинанта поліції [PERSON] та заступника начальника ВСОБ [PERSON] встановлено, що 15 червня 2025 року близько 11 год 30 хв під час виїзду на повідомленням про «пошкодження майна» по проспекті С. Бандери було виявлено [PERSON] , який поводився агресивно, пошкодив автомобіль, а саме розбив вітрове скло. Зі слів опікуна [PERSON] часто поводить себе агресивно, шарпає за одяг та намагається завдати тілесні ушкодження останній. Після огляду [PERSON] , комісія лікарів прийшла до висновку, що останній потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки страждає на тяжкий психічний розлад, вчиняв та виявляє реальні наміри вчинити дії, що обумовлюють його небезпеку для себе і оточуючих. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось учасниками, що [PERSON] раніше надавалась психіатрична допомога в стаціонарних умовах за згодою та без згоди останнього. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що заяву представника психіатричного закладу слід задовольнити. В силу вимог ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно з вимогами ст.\~340\~ЦПК України у заяві про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Судом встановлено, що станом на день звернення представника КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР із відповідною заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку [PERSON] існують підстави для такої госпіталізації, які установлені комісією лікарів-психіатрів, госпіталізація особи до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України «Про психіатричну допомогу», вимогам процесуального законодавства та є необхідною, у зв`язку із тим, що [PERSON] виявляє реальні наміри вчинити та вчиняє дії, що становлять небезпеку для нього та оточуючих, а його обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару, що підтверджено належними та допустимими доказами та не спростовано сторонами. Встановивши вказані обставини, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар у примусовому порядку, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу, а тому заяву генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота В. про госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] у примусовому порядку слід задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved