Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що з 21.10.2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , від якого у них [INFO] народився син [PERSON] , а [INFO] - донька [PERSON] . Їх подружнє життя не склалось, у зв`язку з чим рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2022 року шлюб між ними було розірвано. З того моменту, як між ними погіршилися шлюбні відносини, вона разом з дітьми вимушена була переїхати на тимчасово окуповану територію Автономної республіки Крим, оскільки у м. Сімферополь проживає її мати (бабуся дітей) [PERSON] . Наразі вона разом з дітьми проживає у квартирі, яка належить на праві власності її матері, за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання зі [PERSON] , останнім систематично вчинялося психічне і фізичне насильство відносно неї та малолітніх дітей, яке проявлялось у постійних погрозах, неодноразовому застосуванні фізичної сили та пошкодженні майна в стані агресії, внаслідок чого діти постійно перебували у напруженому та пригніченому стані. З приводу незаконних дій вона зверталась до правоохоронних органів з метою надання допомоги та захисту. [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за фактом вчинення ним домашнього насильства відносно неї. Станом на теперішній час діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Для дітей створені належні умови для проживання та відпочинку. Вона піклується про стан здоров`я дітей, займається їх вихованням, забезпечує їм фізичний, духовний та психологічний розвиток, а також організовує дозвілля. Між ними теплі родинні відносини. Однак у неї є підстави побоюватися та вважати, що у зв`язку з невизначеністю місця проживання дітей є ймовірність того, що [PERSON] може у будь-який час відібрати у неї дітей. З огляду на вчинення [PERSON] систематичного домашнього насильства, під загрозу ставиться не тільки психоемоційний стан дітей, а й фізична безпека, а тому вона просить визначити місце проживання малолітніх дітей разом з нею. В свою чергу, від [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Тищенко С.Ю., до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить позовну заяву [PERSON] про встановлення місця проживання дітей залишити без задоволення. При цьому посилається на те, що відповідач відкрито заявляє, що діти повинні проживати на території України, а саме за місцем свого постійного проживання в [ADDRESS] . Діти все своє життя проживали за цією адресою, відвідували садок, повністю були соціально адаптовані та мають тісний соціальний зв`язок з Україною. Водночас, позивачка надає до суду недійсні документи, оскільки «документи», які видаються на окупованій території, не мають юридичної сили та не визнаються на території України. Позивачка без згоди відповідача виїхала разом з дітьми на тимчасово окуповану територію АР Крим, відповідач був категорично проти. Окрім того, позивачкою не надано доказів про наявність у неї доходу, а тому не можна передавати їй дітей для проживання. Також, в матеріалах справи відсутні докази протиправної поведінки та вини з боку відповідача. Крім того, від [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Тищенко С.Ю., до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій він просить зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкоди, як батьку, у спілкуванні та вихованні дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення систематичних побачень без присутності матері дітей, особисте спілкування, кожної п`ятниці з 10 год 00 хв. до 20 год 00 хв. неділі, у свята Нового року, Різдва Христового, Пасхи, у свято Дня народження дітей - з 10 год 00 хв. до 15 год 00 хв., з правом безперешкодного відвідування дітьми місця проживання батька, спільне проведення відпочинку щоліта терміном 30 календарних днів. Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбу зі [PERSON] , від якого у них є діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В ході спільного життя між ним та [PERSON] постійно виникали непорозуміння, які призвели до фактичного припинення подружніх стосунків. З 30.08.2021 року вони перестали вести господарство, а рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2022 року шлюб між ними було розірвано. З моменту припинення стосунків, [PERSON] порушує його право на спілкування з дітьми та право дітей на батьківське виховання, переховує від нього дітей. На його прохання побачити дітей, [PERSON] не реагує, на контакт не йде. Відтак, [PERSON] , по-перше, порушує право дітей на нормальний духовний розвиток та розвиток особистості, оскільки нормальним розвитком є такий, в якому беруть участь обоє батьків, якщо інше не встановлено судом, а, по-друге, порушує його права, як батька, що передбачені ст. ст. 141, 153, 157 СК України, а саме право на особисте спілкування з дітьми. Зазначає, що він любить своїх дітей та хоче з ними спілкуватись та піклуватись про них. Він неодноразово намагався вирішити питання побачень з дітьми мирним шляхом, але безуспішно, а тому змушений звернутись до суду із позовом про визначення способів його участі у вихованні дітей. Вважає запропонований ним спосіб його участі у вихованні дітей оптимальним та таким, що відповідатиме, в першу чергу, інтересам дітей. В свою чергу, від адвоката Валах В.В., яка діє від імені та в інтересах [PERSON] , до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона, зокрема, просить відмовити [PERSON] у позовних вимогах до [PERSON] про визначення способу участі у вихованні дітей у повному обсязі та стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] усі судові витрати, пов`язані із розглядом справи, включаючи витрати на професійну правничу допомогу, остаточний розрахунок суми за які буде наданий в порядку абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України. При цьому посилається на те, що у період подружнього життя [PERSON] систематично вчиняв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується відомостями, які містяться в ЄДРСР. Свідком домашнього насильства були й діти подружжя [PERSON] . Відтак, саме з метою убезпечення дітей від домашнього насильства, 01.09.2021 року [PERSON] була вимушена разом з дітьми виїхати до своєї матері до АР Крим, де вони зараз і мешкають. Рішення про виїзд з України [PERSON] далося дуже важко, але було єдиним можливим - так матері сказав черговий наряд поліції, який приїхав на її виклик про фізичне насильство з боку [PERSON] . Їхати матері з двома дітьми не було куди, але вона розуміла, що залишиться або інвалідом, або загине. Звертає увагу суду, що при всіх цих скандалах подружжя [PERSON] були присутні їхні діти, які ставили матері страшні запитання: «Чому тато тебе б`є?». Фізичний стан [PERSON] теж був неприємним, зокрема, після останнього насильства боліла голова після удару в потилицю, лікоть правої руки з гематомою, біль у шлунку на нервовому ґрунті. Нею було прийнято рішення вести дітей у єдине безпечне місце - квартиру матері [PERSON] у Криму. Оскільки у неї не було на той момент ані роботи, ані грошей, то представляти її інтереси в Україні вона довірила адвокату від безоплатної правової допомоги. Сама приїжджати на засідання [PERSON] не спромоглася з кількох причин: проходження кордону з Кримом займало 12 годин в один бік, плюс добу на день засідання. У результаті їй потрібно було залишити дітей на три доби та витратити половину своєї зарплати на дорогу та проживання в м. Одесі. Потім до цих причин додалися й воєнні дії. Наразі діти не перебувають на території України. Вони дуже болісно згадують як їхній батько ставився до матері. Перший час, коли [PERSON] з дітьми приїхали до Криму, вони часто згадували сцени насильства. Також звертає увагу суду, що їхній батько [PERSON] не робить жодних спроб спілкування з дітьми, завжди першою дзвонить [PERSON] . У Криму [PERSON] перебуває з дітьми не тому, що поділяють політику насильства над Україною, а тому, що там діти знаходяться у безпеці (у тому числі і від свого батька), дітям є де жити, харчуватися та здобувати освіту. Окрім того, адвокат Валах В.В. вказує на те, що додатки до зустрічної позовної заяви, а саме «характеристика з місця проживання» без дати складання та «характеристика з місця роботи» не відповідають вимогам ст. ст. 78, 95 ЦПК України та вимогам національного стандарту ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» та наказ Мін`юсту від 05.03.2012 № 368/5 «Про затвердження Вимог до написання найменування юридичної особи, її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, крім організації профспілки», оскільки не містять необхідної інформації або містять неправдиві відомості, а також не мають обов`язкових реквізитів, що надають документу юридичної сили та доказовості. Окрім того, 01.02.2024 року від адвоката Валах В.В. до суду надійшли письмові пояснення, в яких вона навела практику Верховного суду у справах про визначення місця проживання дітей стосовно висновку органу опіки та піклування, як доказу у справі, та стосовно захисту прав дітей в умовах воєнного стану в України, та просила відмовити [PERSON] у позовних вимогах до [PERSON] про визначення способу участі у вихованні дітей у повному обсязі. Представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні первісних позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю наполягала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про визначення способу участі у вихованні дітей просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. В подальшому адвокат Валах В.В. до судового засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, на задоволенні первісної позовної заяви наполягала, в задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити повністю. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні зустрічної позовної заяви про визначення способу участі у вихованні дітей наполягав, а в задоволенні первісного позову просив відмовити, посилаючись на те, що його колишня дружина перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми. Він не має можливості приїхати до своїх дітей в АР Крим, оскільки не є громадянином України, а вона, в свою чергу, не хоче приїхати разом з дітьми до України. Він пересилає грошові кошти на утримання дітей, щомісяця по 2900 грн, а на дні народження по 10000 грн. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги про визначення способу участі у вихованні дітей підтримав, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві, в задоволенні первісних позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В подальшому адвокат Тищенко С.Ю. до судового засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі [PERSON] , первісний позов залишити без задоволення, зустрічний - задовольнити повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, але направив до суду лист за вих 04.08.2023 р. № 163, в якому просив справу розглядати без його участі за наявними в матеріалах справи документами. Вислухавши пояснення представника позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] , відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] , його представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що первісна позовна заява [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про визначення способу участі у вихованні дітей слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2015 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). Від шлюбу подружжя [PERSON] мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , згідно з свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 13, 14). Подружнє життя сторін не склалось, у зв`язку з чим рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2022 року їх шлюб було розірвано (а.с. 113-114). Рішення набрало законної сили 28.06.2022 року. Як зазначено у вказаному судовому рішенні, сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство з 30.08.2021 року. З матеріалів справи вбачається, що до 30.08.2021 року подружжя [PERSON] разом з їх малолітніми дітьми проживали за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання [PERSON] , знаходячись за місцем мешкання, неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] . Так, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляду штрафу у розмірі 170 грн. Стягнуто зі [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 грн (а.с. 17). Постанова набрала законної сили 25.02.2020 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.02.2022 року апеляційну скаргу представника потерпілої [PERSON] - адвоката Терещенка І.І. - задоволено частково. Постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 11.11.2021 року, якою закрито провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - скасовано, а провадження по справі закрито, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Із вказаної постанови вбачається наступне. «Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки повторне дослідження доказів, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, дає підстави дійти висновку про наявність в діях [PERSON] складу адміністративних правопорушень за обставин зазначених в протоколах про адміністративні правопорушення»; «Обставини викладені в протоколах про адміністративні правопорушення серії ВАБ № 702488 від 31.08.2021 року, серії ВАБ № 702489 від 01.09.2021 року, серії ВАБ № 702490 від 01.09.2021 року містять в собі формулювання об`єктивної сторони правопорушення, а саме психологічне насильство, що виражалось у словесній образі потерпілої»; «Апеляційний суд не надаючи оцінки постанові Біляївського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року, вважає, що притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підтверджує пояснення потерпілої стосовно того, що вчинення її чоловіком психологічного насильства за обставин викладених в протоколах про адміністративне правопорушення, є не першим вчиненням [PERSON] домашнього насильства»; «…апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не з`ясувавши всі обставини справи та не дослідивши всі належні та допустимі докази, не дотримався вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП та дійшов неправильного висновку про відсутність вини [PERSON] у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП»; «З матеріалів справи вбачається, що адміністративні правопорушення вчинені [PERSON] - 26.08.2021 року, 28.08.2021 року та 29.08.2021 року. Вказані адміністративні правопорушення не є триваючими, а тому строк притягнення останнього до адміністративної відповідальності сплив відповідно: 26.11.2021 року, 28.11.2021 року та 29.11.2021 року». Відтак, за результатами розгляду апеляційної скарги представника потерпілої Одеський апеляційний суд закрив провадження по справі, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП. При цьому доводи представника відповідача про відсутність вини [PERSON] у зв`язку з закриттям провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП суд відхиляє з огляду на таке. За змістом ст. 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав. Так, п. 1 ст. 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження. Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження. Водночас, зі змісту ч. 1 ст. 38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом строку. Тобто для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення. У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п. 7 ст. 247 КУпАП. Питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватись у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст. 247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі. Зокрема, якщо особа заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення та доводить свою невинуватість, то закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, з урахуванням вимог ст. 280 КУпАП, без з`ясування питання про наявність події і складу адміністративного правопорушення є процесуально неприпустимим. Зі змісту постанови Одеського апеляційного суду від 23.02.2022 року вбачається, що судом достовірно встановлено вчинення [PERSON] 26.08.2021 року, 28.08.2021 року та 29.08.2021 року адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених в протоколах про адміністративне правопорушення. Оскільки сплив строку накладення адміністративного стягнення є нереабілітуючою підставою для закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, тоді як за приписами п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, то за таких обставин, хоча на особу не накладається адміністративне стягнення, але її вина у вчиненні адміністративного правопорушення при спливі строку накладення адміністративного стягнення презюмується, саме з тих причин, що це нереабілітуюча підстава закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до відповіді Центру обробки спеціальної інформації ДПСУ на адвокатський запит № 91-47315/0/15-21-Вих від 06.12.2021 року 01.09.2021 року у пункті пропуску КПВВ Каланчак малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перетнули державний кордон України і з того часу назад до України не поверталися, про що свідчить про те, що [PERSON] разом з дітьми через два дні після останнього конфлікту зі [PERSON] виїхала за кордон. Згідно з наданими Центром обробки спеціальної інформації ДПСУ відомостями батько дітей є іноземцем та був відсутній у пункті пропуску. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначив, що [PERSON] виїхала разом з дітьми з України без його згоди. З вересня 2021 року і по теперішній час [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають у матері [PERSON] - [PERSON] в м. Сімферополь АР Крим, що сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» АРК та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Отже вже більше трьох років [PERSON] разом з дітьми проживають на тимчасово окупованій території України. Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] , як докази на підтвердження своїх позовних вимог, окрім іншого, надала суду документи, видані органами окупаційної влади, а саме: - характеристику на сім`ю за вих. № 283 від 10.11.2021 року, видану «Обществом с ограниченной ответственностью Управляющей Компанией «Инновация», відповідно до якої « [PERSON] проживает по адресу: [ADDRESS] с 02 сентября 2021 года вместе с матерью [PERSON] и двумя детьми. По месту жительства характеризуется положительно, жалоб и нареканий не поступало. [PERSON] трудолюбива. Общительна и вежлива в быту, доброжелательна и отзывчива. Занимается воспитанием двоих детей, активно участвует в жизни дома. Дети ведут себя дружелюбно, всегда аккуратны и вежливы. Посещают спортивные и творческие секции» (а.с. 48); - характеристику на сім`ю, видану «Муниципальным бюджетным дошкольным образовательным учреждением «Детский сад комбинированного вида № 85 «Радуга» Муниципального образования городского округа Симферополь Республики Крым» 10.11.2021 року, згідно з якою « [PERSON] посещает данное дошкольное учреждение с 01.10.2021 года. Воспитанием ребенка занимается мать - [PERSON] и бабушка - [PERSON] . За ребенком со стороны мамы и бабушки осуществляется должный уход: [PERSON] ходит в детский сад всегда опрятной и аккуратной, верхняя одежда соответствует сезону. Мама заинтересована в воспитании и развитии девочки, психическое развитие Дианы соответствует возрасту. Оплата за посещение ребенком дошкольного учреждения производится вовремя. Из детского сада ребенка забирают вовремя, без неуважительной причины [PERSON] детский сад не попускает. Семья принимает активное участие в жизни детского сада и группы» (а.с. 49); - характеристику на сім`ю, видану «Муниципальным бюджетным дошкольным образовательным учреждением «Детский сад комбинированного вида № 85 «Радуга» Муниципального образования городского округа Симферополь Республики Крым», відповідно до якої «Воспитанием детей занимается мать - [PERSON] и бабушка [PERSON] . Семья принимает активное участие в жизни детского сада и группы. Дети посещают сад с 01.11.2021 года. За детьми осуществляется должный уход: [PERSON] и [PERSON] ходят в детский сад всегда опрятные и аккуратные. За посещение детьми детского сада плата производиться вовремя, без уважительной причины дети детский сад не пропускают. Детей из детского сада забирают вовремя» (а.с. 50); - «педагогическую характеристику на воспитанника группы № 10 «Гномики», видану «Муниципальным бюджетным дошкольным образовательным учреждением «Детский сад комбинированного вида № 85 «Радуга» Муниципального образования городского округа Симферополь Республики Крым», згідно з якою «мальчик в «Детский сад комбинированного вида № 85 «Радуга» поступил 05.10.2021 г. (приехал с Украины, г. Одесса). Воспитанием ребенка на данный момент занимаются мама и бабушка. В семье уделяется достаточное внимание воспитанию и обучению ребенка. Мальчик выделяется аккуратностью, опрятностью, умеет следить за собой…Атмосфера в семье доброжелательная. У мальчика хороший контакт с мамой, бабушкой, сестрой. [PERSON] с большой любовью относиться к своим близким» (а.с. 51); - характеристику з місця роботи, видану «индивидуальным предпринимателем [PERSON] », відповідно до якої « [PERSON] , [INFO] , работает в ИП «[PERSON]» с 01.10.2021 г. по настоящее время. Занимает должность: логист. В процессе работы зарекомендовала себя как квалифицированный специалист и дисциплинированный, ответственный сотрудник. Способна качественно выполнять поставленные задачи в установленные строки, самостоятельно принимать решения в трудных ситуациях. Дисциплинарных взысканий не имеет. В отношениях с коллегами деликатна, треплива, доброжелательна» (а.с. 52); - «договора на оказание платных медицинских услуг № № 2203, 2204» від 04.10.2021 року, укладені між «ООО «Мед-Плюс» в лице директора [PERSON] » та [PERSON] (а.с. 53, 54); - «выписку из единого государственного реестра недвижимости об основных характеристиках и зарегистрированных права на объект недвижимости. Сведения об основных характеристиках объекта недвижимости», згідно з якою «В Единый государственный реестр недвижимости внесены сведения о квартире, расположенной в [ADDRESS] , правообладатель [PERSON] » (а.с. 56-57); - «заключение № 3414 проверки предоставленного заявления и документов лицензиатом для внесения изменений в реестр лицензий Республики Крым», видане «Инспекцией по жилищному надзору Республики Крым» 24.08.2021 року (а.с. 58); Окрім того, позивачкою надано документи, видані органами Автономної Республіки Крим та міста Севастополь до окупації їх Російською Федерацією, а саме: - договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Ніконовою Л.С. 16.09.1998 року та зареєстрований в реєстрі за № 7642, відповідно до якого « [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила двухкомнатную квартиру [ADDRESS] » (а.с. 55); - свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Третьої сімферопольської державної нотаріальної контори Чернявською Н.О. 10.06.2008 року за реєстровим № 1-2350, відповідно до якого [PERSON] , [INFO], є спадкоємницею за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно складається з: права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 59); - витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19283168 від 23.06.2008 року, виданий Кримським республіканським підприємством «Сімферопольське міжміське бюро реєстрації та технічної інвентаризації» (а.с. 60). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Водночас, положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці ЄСПЛ розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 (провадження № 61-20540св21) та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.05.2024 року по справі № 753/19773/21 (провадження № 61-8482 св 23) звертає увагу на те, що суд може застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів. Тобто такі документи повинні оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами. Зважаючи на викладене вище, з метою сприяння у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів громадянки [PERSON] та двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе прийняти до уваги документи, видані органами окупаційної влади АР Крим, які [PERSON] надала в якості доказів по справі та які мають значення для розгляду справи, та оцінювати їх у сукупності з іншими доказами, відтак доводи адвоката Тищенко С.Ю. щодо визнання цих доказів недопустимими суд відхиляє. В свою чергу відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] на підтвердження зустрічних позовних вимог надав суду наступні докази, зокрема: - характеристику з місця проживання без дати, підписану сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідчену Нерубайським сільським головою Мишаглі О.Г., відповідно до якої [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2016 року. За період проживання скарг, заяв, вимог до [PERSON] , як в письмовій, так і в усній формі не надходило. [PERSON] виховує двох дітей, [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO]. За місцем проживання характеризується з позитивного боку. У побуті завжди ввічливий, тактовний. Доброзичливий батько, приділяє багато часу вихованню дітей. За характером спокійний, врівноважений, розсудливий. До кримінальної та адміністративної відповідальності під час мешкання за даною адресою не притягувався. Розбіжностей, суперечок із представниками влади не мав. Із сусідами підтримує добрі взаємини. У пияцтві, сварках помічений не був (а.с. 92); - характеристику без дати, підписану [PERSON] , згідно з якою [PERSON] співпрацює з компанією, як фізична особа-підприємець з серпня 2020 року. За весь час співпраці з компанією зарекомендував себе з позитивного боку. Свої зобов`язання перед компанією виконує сумлінно та вчасно, на високому професійному рівні, в точній відповідності з законним регламентом, на основі законодавства, інших нормативно-правових актів. У спілкуванні з працівниками поліції ввічливий, доброзичливий і привітний, в скрутних ситуаціях завжди націлений на знаходження компромісних рішень. За характером спокійний та врівноважений, жодних скарг від працівників компанії до керівника компанії не надходило. Одружений, має двох дітей. Зовні охайний (а.с. 93); - відповідь Центру обробки спеціальної інформації ДПСУ на адвокатський запит № 91-47315/0/15-21-Вих від 06.12.2021 року, відповідно до якої 01.09.2021 року у пункті пропуску КПВВ Каланчак малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перетнули державний кордон України. У пункті пропуску батько дітей, який є іноземцем, був відсутній (а.с. 94); - відповідь Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області № 135 від 17.12.2021 року на заяву щодо визначення способів участі у вихованні малолітній дітей: [PERSON] та [PERSON] , в якій [PERSON] роз`яснено, які документи йому необхідно подати до Служби у разі виникнення спору щодо участі у вихованні дитини (а.с. 95). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи докази, на які посилаються сторони, як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, аналізуючи національні та міжнародні норми права, дійшов наступного висновку. Як національні, так і міжнародні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2019 року по справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. За змістом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09,? ?§ 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року по справі № 402/428/16-ц. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Верховний Суд у постанові від 04.08.2021 року по справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20) вказав, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у своїй постанові від 30.10.2019 року по справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. В контексті дослідження існування фактів домашнього насильства в сім`ї суд враховує, що [PERSON] неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення психологічного насильства відносно [PERSON] , що підтверджується відповідними судовими рішеннями. Сварки між подружжям відбувались, в т.ч. у присутності малолітніх дітей, про що [PERSON] зазначала в своїх заявах та письмових поясненнях, наданих правоохоронним органам, та відображено в постанові Одеського апеляційного суду від 23.03.2023 року. У зв`язку з такою поведінкою [PERSON] , відсутню іншого житла та грошових коштів, [PERSON] майже одразу після останнього конфлікту (через два дні) разом з дітьми, без згоди чоловіка, виїхала до АР Крим, де проживає її мати. З того часу минуло більше трьох років. За період проживання в АР Крим [PERSON] влаштувалась на роботу, подбала про медичне обслуговування дітей, діти відвідували дитячий садок. [PERSON] разом з дітьми проживає у квартирі, яка належить її матері - бабусі дітей - [PERSON] . Сім`я характеризується позитивно. Заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю [PERSON] висловлює свою позицію про те, що діти повинні проживати в Україні, а саме в [ADDRESS] . При цьому у поданій ним зустрічній позовні заяві вимоги щодо визначенням місця проживання дітей разом з батьком не заявляє, а тільки наголошує, що [PERSON] порушила його права, як батька, на особисте спілкування з дітьми та бажає систематично бачитись з дітьми без присутності їх матері у вихідні та свята. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення [PERSON] права [PERSON] на безперешкодне спілкування з дітьми, наприклад безуспішні спроби поспілкуватись з дітьми із застосуванням телефонного або відеозв`язку. Так само стверджуючи, що [PERSON] разом з дітьми виїхала з України без його згоди, адже він був категорично проти, і «відкрито заявляючи», що діти мають жити в Україні, [PERSON] протягом цих трьох років не здійснив жодних спроб повернути дітей, як то звернення до правоохоронних органів, служби у справах дітей або до суду із позовом, зокрема, на підставі ст. 162 СК України. Питання про визначення місця проживання дітей разом з батьком [PERSON] перед судом також не ставить. Натомість, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю подружжя, про що свідчать відомості із ЄДРСР. Доказів того, що отримавши від Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області листа з роз`ясненням порядку вирішення спору щодо участі у вихованні дітей, [PERSON] повторно звертався до Служби також немає. Неможливість [PERSON] поїхати до дітей, яка обумовлена, зокрема, його громадянством, не свідчить про вчинення перешкод у спілкуванні з дітьми з боку [PERSON] . Доводи [PERSON] про те, що діти не можуть бути передані [PERSON] для проживання, оскільки остання не надала доказів про наявність у неї доходу суд відхиляє з огляду на наявність в матеріалах справи доказів про працевлаштування [PERSON] та отримання дітьми платних медичних та освітніх послуг. Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Характеристику за місцем проживання, надану [PERSON] , суд до уваги не приймає, оскільки вона містить недостовірні відомості, зокрема про те, що [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувався, що спростовується постановами суду. Окрім цього, характеристика не містить дати її складення, що унеможливлює встановити, в який період відбувались описані в ній події стосовно виховання [PERSON] двох дітей та приділення цьому багато часу. Так само суд не приймає до уваги характеристику за місцем роботи, надану [PERSON] , так як з її змісту неможливо встановити, ким та де працює [PERSON] і взагалі ким та коли ця характеристика видана. У характеристиці зазначено, що [PERSON] працює, як фізична особа-підприємець, проте відповідних відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців суду не надано. Пояснення [PERSON] про те, що він щомісячно пересилає дітям грошові кошти суд до уваги також не приймає, оскільки вони є голослівними. Враховуючи те, що діти більше трьох років проживають з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, належні житлово-побутові умови, медичне обслуговування, піклується про них, зважаючи на протиправну поведінку батька під час їх спільного проживання та відсутність будь-яких доказів про те, що він протягом останніх трьох з половиною років намагався повернути дітей, суд дійшов висновку, що найкращим інтересам дітей буде відповідати залишення проживання з матір`ю. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас, відповідний висновок органу опіки та піклування в матеріалах справи відсутній, натомість в матеріалах справи наявний витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Нерубайської сільської ради від 04.10.2022 року № 8, з якого вбачається, що у зв`язку з тим, що діти [PERSON] та [PERSON] на території Нерубайської сільської ради не проживають, а проживають разом з матір`ю [PERSON] на тимчасово окупованій території АР Крим, скласти акт обстеження умов проживання дітей, провести оцінку потреб сім`ї, визначити ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, зібрати необхідні документи, надати суду письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, та надати суду письмовий висновок щодо визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми їх батька, неможливо (а.с. 131-132). У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Верховному Суді від 11.12.2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення приписів статті 6 Конвенції. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутність висновку органу опіки та піклування не є перешкодою для розгляду справи по суті спору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved