Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Конюшенко М.А. зазначила, що [PERSON] та [PERSON] з 10.08.2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За період шлюбу народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Із вересня 2019 року по березень 2021 року, родина разом із дітьми проживала в Китайській народній республіці, потім повернулись в Україну. Однак, позивач у вересні 2021 року знов повернувся до КНР по роботі, де перебуває і зараз. Останні 7 місяців, під час окремого проживання сторін, відповідач почала чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні з дітьми: заблокувала телефон позивача, внаслідок чого, він втратив можливість бачити дітей в режимі «он-лайн» за допомогою додатків «Вайбер» та « [PERSON] », також не відповідає на дзвінки баби та діда дітей - батьків позивача. Також, позивач обмежений в інформації щодо стану здоров`я дітей, особливо щодо стану сина [PERSON] , який хворіє на аутизм. Відповідач виходить на зв`язок лише для отримання від нього грошових коштів на термінові речі, дітям, при цьому, не дає телефон. Враховуючи наведене, просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні [PERSON] з синами [PERSON] та [PERSON] . Визначити спосіб участі батька у спілкуванні з синами у наступному: необмежене спілкування батька з синами в режимі «он-лайн», з використанням додатків «Вайбер» та «Вичат» або іншого мессенджера з урахуванням режиму дня дітей; спілкування в період перебування батька на території України - щоденне, із врахуванням розпорядку дня дітей; в період перебування дітей за кордоном - двічі на місяць в країні перебування дітей та в присутності матері; спільний відпочинок дітей в присутності матері; у разі хвороби дітей, зустріч із батьком підлягає перенесенню на іншій погоджений з ним день; зобов`язати [PERSON] повідомляти [PERSON] про зміну місця проживання чи перебування дітей; також зобов`язати відповідача надати позивачу копію медичної документації про стан здоров`я дитини [PERSON] , що стосується хвороби «аутизм». Присутня у судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Присутні у судовому засіданні представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, надали до суду відзив, за змістом якого зазначено наступне. Дійсно, між сторонами укладено шлюб та народились діти [PERSON] та [PERSON] . Починаючи з березня 2021 року, позивач виїхав на роботу до КНР, де знаходиться і зараз, та жодного разу в Україну до них не приїзджав. Після початку війни, у лютому 2022 року, позивач не приїхав та не організував евакуацію своїх дітей та дружини до безпечного міста. Відповідач сама, за власні кошти, перевезла дітей спочатку до Варшави, потім до США, де перебуває й зараз. Відповідач зазначає, що не чинить ніяких перешкод позивачу у вихованні та зустрічах з дітьми, він сам не користується своїми правами та не приїжджає до дітей. Вважає неможливим виконання вимог позивача щодо організації його зустрічей з дітьми на території України, оскільки вона з синами не планує повертатись та й позивач також. Просить суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] . Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначив у заяві, що жоден з батьків не звертався до органу опіки та піклування з заявою щодо отримання висновку до суду, у зв`язку з чим, свою позицію щодо наявності перешкод або їх відсутності - встановити не є можливим. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків вимагатиме від судів ретельної перевірки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав зауважує людини, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v.UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до частини другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства). У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10.08.2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За період шлюбу народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами не розірваний, місце проживання дітей у судовому порядку не визначалось. Обидві сторони, на момент розгляду справи, перебувають за межами України. Відповідно відомостей трудового договору, [PERSON] , з вересня 2021 року до теперішнього часу, перебуває за межами України у Китайській народній республіці. Відповідно довідки, [PERSON] має дозвіл на працевлаштування від Служби громадянства та імміграції США з 21.09.2023р. по теперішній час. Стороною позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження існування перешкод батькові у вихованні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в спілкуванні з ними, не надано жодних доказів звернення [PERSON] до органів опіки та піклування щодо участі у вихованні синів, починаючи з 2021 року до дня звернення до суду з даною позовною заявою, а також відсутні звернення до правоохоронних органів щодо наявності будь-яких перешкод з боку [PERSON] у спілкуванні з дітьми, жодних аудіо, відеодоказів, роздруківок переписок сторін. Враховуючи наведене та зваживши на вимоги діючого матеріального права, суд не находить підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed