Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У грудні 2024 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, в якому просили визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (після перейменування місто Сіверськодонецьк) Луганської області, яка складається з двох кімнат,загальною площею 56,50 кв.м., житловою площею 30,80 кв.м. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що відповідно до договору обміну квартир, посвідченого 30 листопада 2000 року Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою Луганської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2050, згідно якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, загальною площею 56,50 кв.м., житловою площею 30,80 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано 27.12.2000 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації та записане в реєстрову книгу за № 859. З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, позивачі [PERSON] та [PERSON] були вимушені переміститись до міста Дніпра, а [PERSON] була вимушена переміститися у Французьку Республіку. З соціальних мереж позивачам стало відомо, що їх квартира була пошкоджена. З метою отримання компенсації для відновлення своєї квартири позивач [PERSON] завернулася із заявою про проведення державної реєстрації прав на спірну квартиру до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, надавши оригінал правовстановлюючого документу на квартиру. Рішенням державного реєстратора № 74695326 від 21.08.2024 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано до 01.01.2013 року. Під час розгляду заяви державним реєстратором був здійснений запит до Сєвєвродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, але було надано відповідь що ця інформація залишилася в Сєвєродонецьку, яка є окупованою територією. [PERSON] та [PERSON] у відповідь на запит отримали аналогічне рішення № 74695326 від 21.08.2024 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Таким чином, з метою внесення відомостей права власності на вказане житло в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно,у позивачів виникла необхідність у захисті своїх прав в судовому засіданні. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 52). Ухвалою суду від 17 березня 2025 року в судовому засіданні призначено розгляд справи по суті (а.с. 64). Позиція сторін в судовому засіданні. Позивачі та представник позивачів у призначене судове засідання не з`явилися, в підготовчому судовому засіданні позивачі та представник позивача [PERSON] просили розгляд справи по суті розглянути без їх участі, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити (а.с. 66). Представник відповідача Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився,причини неявки суду не повідомив. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до договору обміну квартир, посвідченого 30 листопада 2000 року Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою Луганської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2050, згідно якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, загальною площею 56,50 кв.м., житловою площею 30,80 кв.м.(а.с.23-24). Право власності на квартиру зареєстровано 27.12.2000 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації та записане в реєстрову книгу за № 859 (а.с. 25). Рішенням державного реєстратора № 74695326 від 21.08.2024 року [PERSON] відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано до 01.01.2013 року (а.с.34). Рішенням державного реєстратора Шершньову І.В. та [PERSON] у відповідь на запит отримали аналогічне рішення № 74695326 від 21.08.2024 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Згідно технічного паспорт у та домової книги, власниками квартири [ADDRESS] (після перейменування місто Сіверськодонецьк) Луганської області, яка складається з двох кімнат,загальною площею 56,50 кв.м., житловою площею 30,80 кв.м., являються [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 26-30). Суд переконався, що [PERSON] та [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, даний факт підтверджений Довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1201-5001676586 від 31.05.2022 року та довідкою № 1201-5001676369 від 31.05.2022 року, де зазначено зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.16,19). [PERSON] була вимушена переміститися у Французьку Республіку (а.с. 22). Також до матеріалів справи долучено копію паспортів [PERSON] та [PERSON] як громадян України з відміткою про реєстрацію у вищевказаній квартирі (а.с.14-15,17-18). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 41Конституції\~України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1ст. 317 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У відповідності із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частинами 3, 4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності позивачів на квартиру набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР,1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність» громадяни набувають право власності у разі укладання угод, які не заборонені Законом. За змістом ст.ст.128,153 Цивільного Кодексу УРСР, 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: 1) Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації. Між тим, державна реєстрація таких прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, одним з яких є документ, яких підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно (оригінал та копія), в якості якого є укладений у встановленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи обставини справи, а також те, що позивачі на теперішній час позбавлені можливості отримати документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved