Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача стягнути з AT КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача 1 090, 19 доларів США, у якості 3 % річних на підставі частини другої ст. 625 ЦК України за порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання, за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 pоку, за договором № SAMDN80000737533006 від 09 вересня 2013 pоку, стягнути з AT КБ «ПРИВАТБАНК» на користь Позивача 790, 76 доларів США, у якості 3 % річних на підставі частини другої ст. 625 ЦК України за порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання, за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 pоку за договором № SAMDNWFD0070090135100 від 12 березня 2014 pоку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у межах справи № 757/36706/20-ц [PERSON] за постановою Київського апеляційного суду присуджено: 12 407, 90 доларів США вкладу, за договором № SAMDN80000737533006 від 09 вересня 2013 pоку, 9 000, 00 доларів США вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD0070090135100 від 12 березня 2014 року. Рішення суду у справі № 757/36706/20-ц було виконано лише 14 лютого 2025 року. Тому враховуючи розмір банківських вкладів, які є базою нарахування 3 % річних, що було стягнуто у рамках справи № 757/36706/20-ц, позивач просить стягнути на її користь 3 % річних (на підставі частини другої ст. 625 ЦК України), нарахованих на розмір вкладів протягом строку позовної давності за весь час прострочення виконання зобов`язання. Представник відповідача позов не визнала, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві вказала, що судове рішення не було виконано раніше через відсутність у банку реквізитів позивача для виконання. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 березня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 18 березня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 березня 2025 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін. 22 квітня 2025 року через Електронний суд надійшов відзив на позов. 28 квітня 2025 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив та заяву про розгляд справи у відсутність позивача і його представника. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце слухання справи, про причини неявки до суду не повідомлено, окрім вищевказаних, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. ІІІ. Фактичні обставини справи. 09 вересня 2013 року [PERSON] та ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» укладено депозитний договір № SAMDN80000737533006, на підставі якого відкрито рахунок № [NUMBER] , на який було внесено 6 700, 00 доларів США та 5 300, 00 доларів США. 12 березня 2014 року [PERSON] та ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070090135100, на підставі якого відкрито рахунок № [NUMBER] , на який було внесено 9 000, 00 доларів США. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року позов частково задоволено: присуджено стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] за депозитним договором № SAMDN8000073533006 від 09 вересня 2013 року: 12 407, 90 доларів США вкладу, 8 603, 94 доларів США ненарахованих процентів за період з 14 березня 2014 року до 15 лютого 2021 року, 2 290,53 доларів США - три проценти річних за період з 25 серпня 2020 року до 26 серпня 2020 року та 300 000, 00 грн пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 25 серпня 2020 року до 26 серпня 2020 року; за депозитним договором № SAMDNWFD0070090135100 від 12 березня 2014 року: 9 000, 00 доларів США вкладу, 4 994,63 доларів США ненарахованих процентів за період з 13 березня 2014 року до 15 лютого 2021 року, 1 661,42 доларів США - три проценти річних за період з 24 грудня 2014 року до 15 лютого 2021 року та 180 000 грн пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року до 15 лютого 2021 року; стягнути залишок коштів з рахунку № [NUMBER] , у розмірі 591, 27 доларів США; стягнути залишок коштів з рахунку № [NUMBER] , у розмірі 0, 03 грн, залишок коштів з рахунку № [NUMBER] , у розмірі 6, 64 грн. Задоволено позовні вимоги у частині розірвання договорів за рішенням суду, та вважати депозитний договір № SAMDN80000737533006 від 09 вересня 2013 року та депозитний договір № SAMDNWFD0070090135100 від 12 березня 2014 року розірваними з 04 серпня 2022 року. Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині. Постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково - рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року скасовано в частині стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за договором № SAMDN80000737533006, в частині стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та в частині стягнення ненарахованих процентів і ухвалено в цих частинах нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] : за договором SAMDN80000737533006 - ненараховані проценти за період з 14 березня 2014 року до 09 вересня 2014 року за процентною ставкою 10 % річних в розмірі 608,50 доларів США, за період з 10 вересня 2014 року до 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» - 1 %, в розмірі 35,69 доларів США, всього 644,19 доларів США, а також 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в розмірі 1 долару США; за договором SAMDNWFD0070090135100 - ненараховані проценти за період з 13 березня 2014 року до 12 грудня 2014 року за договірною ставкою 8 % річних в розмірі 540,49 доларів США, за період з 13 грудня 2014 року до 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» 1 % в розмірі 2,71 доларів США, всього 543, 20 доларів США. Відмовлено [PERSON] у задоволенні іншої частини зазначених позовних вимог. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року залишено без змін. Судові витрати у розмірі 16 237, 95 грн компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави. Постановою Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 757/36706/20 рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року залишено без змін /а. с. 4-14/. 14 лютого 2025 року на рахунок [PERSON] банк здійснив переказ на суму у розмірі 24 193, 52 доларів США /а. с. 15/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини другої ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Така правова позиція була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц, пр. № 14-16цс18). Доводи сторони відповідача, на які представник посилається, про те, що у резолютивній частині рішення у справі не зазначені банківські реквізити позивача [PERSON] та спосіб виконання рішення чітко визначений судом, то Банк не мав можливості його виконати допоки позивач не надав свої банківські реквізити, на які необхідно було б перерахувати грошові кошти, суд оцінює критично, оскільки процесуальний закон, згідно з частиною п`ятою, шостою, сьомою статті 265, частиною четвертою статті 382, частиною четвертою статті 416 ЦПК України, не зобов`язує суд наводити у судовому рішенні банківські реквізити сторін. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved