Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

1.Стислий виклад позицій позивача. \~ \~ \~ \~У серпні 2024 року позивач через свого представника звернулася до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) з позовною заявою про визнання права власності, та просила суд визнати за нею право власності на торгівельний павільйон загальною площею 370,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20 було частково задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради та визнано недійсними правочини, укладені між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , а також скасована державна реєстрація права власності [PERSON] та [PERSON] на торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370,2 кв.м., який перейшов до них у власність від їх боржників: [PERSON] та [PERSON] . У той же час апеляційним судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності на вищеозначений торгівельний павільйон (реєстраційний номер об`єкта 14547312101) та відмовлено у скасуванні у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та відмовлено у зобов`язанні [PERSON] знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75, 6 кв.м. Постановою Верховного Суду від 19.10.2022 року залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20. Позивач вважала, що фактично своїм рішенням апеляційний суд повернув у власність [PERSON] вищезазначене нерухоме майно - торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта 14547312101). На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 державним реєстратором було скасовано права власності на вищезазначений павільйон за третіми особами по цій справі: [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок цього виникла ситуація, коли цінне нерухоме майно юридично стало «нічийним»: фізично «як об`єкт нерухомості» нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта 14547312101 в ДРРПНМ існує, а юридично в ДРРПНМ відомості про права власності на спірний об`єкт нерухомого майна відсутні. Позивачка зазначала, що якщо суд рішенням по цивільній справі №201/3099/20 позбавив прав на це майно останніх його власників (третіх осіб по справі, що розглядається), і майно ніким не витребуване та фізично продовжує існувати й має реєстраційний номер в ДРРПНМ, то суд повинен визначити правову долю цього майна, а саме: підтвердити наявність прав на це майно за його попереднім власником [PERSON] . З урахуванням того, що фактично право власності на павільйон від [PERSON] та [PERSON] юридично повернулося до [PERSON] , позивач домовилася з [PERSON] та [PERSON] про порядок відповідної компенсації вартості майна, яке їм раніше належало. Тому позивачка їх заявляє саме як третіх осіб на своїй стороні. При цьому [PERSON] вважала, що єдиним належним відповідачем по даній справі є Дніпровська міська рада, яка не визнає право власності [PERSON] , що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20. 2. \~ \~ \~ \~Рух справи, стислий виклад позиції відповідача. 08 червня 2024 року протоколом автоматичного розподілу справ між суддями у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) справу розподілено до розгляду судді Ткаченко Н.В. (а.с.1-2) 09 серпня ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. відкрито провадження у справі та прийнято справу до свого провадження (а.с.27). 10 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник Дніпровської міської ради заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що 16.05.2014 за позивачкою було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/4629/14-ц від 16.04.2014, яке в подальшому було скасовано 09.04.2015 судом апеляційної інстанції, який звернув увагу на самочинність будівництва цього об`єкту. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року до його скасування в апеляційному порядку [PERSON] здійснила розпорядження згаданим об`єктом, та треті особи [PERSON] і [PERSON] стали власниками по 1/2 його частині. 21.07.2021 року, за позовом Дніпровської міської ради, Дніпровським апеляційним судом й було ухвалено постанову у справі №201/3099/20, на яку посилається позивачка, та яку в подальшому, постановою суду касаційної інстанції від 19.10.2021 було залишено без змін. Крім того, земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна, позивачці під забудову у тому вигляді, в якому він існує зараз (із збільшенням площі торгівельного павільйону) не виділявся, дозвільні документи на будівництво не надавалися (а.с.47-60). 31 жовтня 2024 року ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Ткаченко Н.В. за клопотанням представника позивачки було витребувано з архіву суду цивільну справу №201/3099/20 (від дослідження якої сторони згодом відмовилися, обмежившись дослідженням прийнятих у ній остаточних судових рішень у цій справі), та від Дніпровської міської ради документи стосовно виділу земельної ділянки під спірним об`єктом нерухомості в користування (а.с.91) 19 листопада 2024 року з Дніпровської міської ради до суду надійшли документи, витребувані ухвалою від 31 жовтня 2024 року (а.с.113-141). 02 грудня 2024 року до суду наділо клопотання представника позивачки про залучення до матеріалів справи висновків експерта щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості станом на 02.04.2014 та станом на 30.07.2024, та ці висновки з додатками приєднані до матеріалів справи (а.с.142-178). 12 грудня 2024 року за розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, у зв`язку із виходом судді [PERSON] у відставку, справу направлено на повторний авторозподіл, та відповідно до протоколу авторозподілу, справу розподілено до розгляду судді Федоріщеву С.С., який 13 грудня 2024 року прийняв її до свого провадження (а.с.186-189). 12 лютого 2025 року судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено її розгляд по суті (а.с.202). У судовому засіданні представник позивача просив позов задовільнити, представник відповідача проти його задоволення заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов, від третіх осіб по цій справі [PERSON] та [PERSON] через канцелярію суду надійшли заяви про визнання ними позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та визнання усіх обставин, на які позивач посилається у своєму позові (а.с.81, 84). Суд, розглянувши вислухавши сторони та дослідивши надані докази з увагою на їх належність, допустимість та достатність, встановив наступне. Фактичні обставини встановленні судом. \~ \~ \~ \~На підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала суду наступні документи: -Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі ДРРПНМ) стосовно спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] від 04.08.2024 року №389545106 (актуальна) (а.с.8-9); -Деталізовану Інформацію з ДРРПНМ стосовно спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] від 04.08.2024 року №389545108 (а.с.10-16); -копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі № 201/3099/20, роздрукована з ЄДРСР (а.с.17-20); -копію договору від 02.07.2013 р. щодо купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] з витягом з ДРРПНМ від 02.07.2013 року (а,с21); -копію свідоцтва від 21.04.2016 р. передачу майна боржника стягувачам (номер реєстру 708), копію свідоцтва від 21.04.2016 р. передачу майна боржника стягувачам (номер реєстру 711) (а.с.22-23); -висновок експерта ГО-1474 від 02.04.2014 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] станом на 02.04.2014 (а.с.142-159); -висновок експерта ГО-837 від 30.08.2024 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] станом на 30.07.2024 (а.с.160-178). \~ \~ \~ \~Також на виконання ухвали суду про витребування доказів Дніпровською міською радою було надано суду копії технічної документації та правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розміщене спірне нерухоме майно. Зокрема, відповідачем суду було надано копію рішення Дніпровської міської ради від 18.02.2004 року за №131/15 про передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] в оренду [PERSON] по фактичному розміщенні торгівельного павільйону (а.с.113-141). Зазначеними доказами підтверджується, що 22 червня 2005 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме - торгівельний павільйон продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б. за адресою: [ADDRESS] , а для розміщення та обслуговування цього об`єкту нерухомості, Дніпропетровською міською радою було надано власнику зазначеного майна [PERSON] у користування земельну ділянку загальною площею 0,0100 га з кадастровим номером 1210100000:03:063:0142. 02 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу зазначеного торгівельного павільйону, та цей договір на теперішній час є чинним, його ніхто не оскаржував, рішень щодо його скасування не приймалося. Будучі власником зазначеного об`єкту нерухомого майна, позивачка [PERSON] здійснила його реконструкцію, внаслідок чого загальна площа цього об`єкту збільшилася. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі №201/4629/14-ц визнано за [PERSON] , право власності без прийняття в експлуатацію на торгівельний павільйон літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, загальною площею 370.2 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного рішення суду за [PERSON] було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі № 201/4629/14-ц та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у зв`язку з тим, що [PERSON] , перед зверненням до суду не зверталася з приводу узаконення самочинної реконструкції до міської ради. Водночас, відповідно до висновку експерта ГО-1474 від 02.04.2014 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] станом на 02.04.2014, копію якого також було залучено й до матеріалів справи №201/4629/14-ц, зазначений об`єкт нерухомості має повну відповідність усім будівельним нормам та відповідним стандартам. Оригінал цього висновку залучено до матеріалів справи що розглядається (а.с.142-159). Також суд враховує, що представником позивача через канцелярію суду було надано оригінал висновок експерта ГО-837 від 30.08.2024 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] станом на 30.07.2024 (а.с.160-178) Зазначеними експертними висновками підтверджується, що спірний об`єкт тривалий час понад десять років експлуатується за своїм призначенням у реконструйованому вигляді, відповідає будівельним нормам та може безпечно експлуатуватися за своїм призначенням й на теперішній час. Судом також встановлено, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі №201/4629/14-ц, до його скасування в апеляційному порядку [PERSON] здійснила розпорядження майном шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу по частині вищезазначеного павільйону з [PERSON] та [PERSON] (зазначені обставини підтверджуються Інформацією з ДРРПНМ від 04.08.2024 р.) Відповідно до положень ч.ч.4,7 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Водночас, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20 було ухвалено наступне преюдиційне для усіх учасників цієї справи рішення: «Позовні вимоги Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і свідоцтв про право власності, припинення права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 06 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєвою Вікторією Вікторівною, та зареєстрований у Реєстрі за номером 672, номер запису про право власності 9302814, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14547312101. Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 06 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєвою Вікторією Вікторівною, та зареєстрований у Реєстрі за номером 674, номер запису про право власності 9303298, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14547312101. Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 708, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме - по 1/4 частині [PERSON] та [PERSON] . Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 711, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме по 1/4 частині [PERSON] та [PERSON] . Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 20538141 від 06.04.2015 17:55:43, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 672, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9302814. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 20539444 від 06.04.2015 18:49:47, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 674, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9303298. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334980. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334923. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334993. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334959. У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про припинення права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 14547312101, скасування у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобов`язання [PERSON] знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75, 6 кв.м., - відмовити». Крім того, цією постановою апеляційного суду було встановлено обставини справи, які з врахуванням положень ч.4 ст.82 ЦПК України є преюдиційними для усіх учасників цієї справи, а саме: «Станом на момент звернення позивача до суду з позовом [PERSON] було збільшено загальну площу торговельного павільйону з 75,6 кв.м до 370,2 кв.м., та не вчинено будь-яких дій щодо оформлення правоустановчих документів на зайняття земельної ділянки по [ADDRESS] у відповідному розмірі. Враховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно прибудованої до павільйону прибудови». Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1, 2\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~ст.129 Конституції України. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В даному випадку, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, стосуються права власності на нерухоме майно та регулюються наступним чином. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 по справі №305/1468/16-ц звернув увагу на те, що тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18 вказано, що згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст.331 ЦК України). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права). Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст.8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 15 ЦК України також передбачено право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст.16 цього кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. 24 квітня 2024 року Верховний Суд у постанові по справі №757/44941/21 зазначив наступну позицію: «6. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у наступних постановах: від 03.04.2024 року по справі 907/749/19; від 29.08.2023 року по справі 902/1144/22; від 31.08.2022 року по справі 910/6870/21; від 15.06.2022 року по справі 910/6685/21, від 15.02.2022 року по справі 911/2403/18. Враховуючи наведене, суд також бере до уваги, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Водночас, у даному випадку склалася правова ситуація, коли існує законно придбаний позивачкою об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відведеній у встановленому порядку під його розміщення та обслуговування, та який вона реконструювала самовільно, однак із дотриманням будівельних норм та правил. При цьому, доказів того, що здійсненою позивачкою реконструкцією належного їй об`єкту нерухомості, було самовільно додатково зайнято земельну ділянку, яка належить відповідачу або іншим особам, суду не надано. У реконструйованому вигляді цей об`єкт експлуатується за призначенням вже понад десять років, на теперішній час фактичним його володільцем є позивачка. При цьому вищезгаданим судовим рішенням у справі №201/3099/20, перевіреним судом касаційної інстанції, та яке набрало законної сили, у знесенні цього об`єкту нерухомості в реконструйованому вигляді відмовлено. Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд також враховує, що ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що втручання в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див., зокрема, рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «EastWestAllianceLimited v. Ukraine», №19336/04, параграф 166-168). Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, яка ним володіє. До схожого висновку неодноразово доходив Верховний Суд у своїх постановах, та раніше -Верховний Суд України, наприклад у своїй постанові від 18.01.2017 у справі № 6-277цс16. Враховуючи вищезазначене та конкретні обставини цієї справи та усі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд бере до уваги наступне: - фізично нерухоме майно торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370,2 кв.м. з реєстраційним номером об`єкта 14547312101 в ДРРПНМ існує, а юридично в ДРРПНМ «Відомості про права власності відсутні»; - постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 було відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності на торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 14547312101) та відмовлено у скасуванні у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року; відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до [PERSON] про знесення самочинно прибудованої добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75,6 кв.м.; - попередні співвласники спірного майна [PERSON] та [PERSON] (треті особи) визнають позовні вимоги [PERSON] ; - відповідач Дніпровська міська рада не надала суду доказів, що після завершення реконструкції спірного об`єкту нерухомого майна до неї надходили скарги з приводу добудови та подальшої експлуатації спірного об`єкта нерухомого майна, а також щодо самовільного захоплення позивачкою додаткової земельної ділянки під реконструкцію. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. За таких\~умов,\~з урахуванням\~загальних засад\~цивільного законодавства,\~які мають\~фундаментальний характер\~(роз`яснення\~Верховного Суду\~у постанові від 24.04.2024 по справі №757/44941/21), положень ст.ст.292, 376 ЦК України та преюдиційних обставин (ч.4 ст.82 ЦПК України) у даній справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Доходячи до такого висновку, суд враховує, що принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до п.48 Рішення Суду у справі «Мала проти України» від 03.07.2014р. №4436/07, остаточне 17.11.2014р. «Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25 від 18.07.2006р. та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява №42310/04, п.280 від 21.04.2011р. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. На підставі викладеного та

Outcome: approved