Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника - адвоката Даниленка В.В., звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, [PERSON] , про визнання договору міни квартири недійсним та визнання права власності. Згідно заявлених вимог, позивач просила суд: -визнати недійсним договір міни квартир: що належать [PERSON] [ADDRESS] , на квартиру, що належить [PERSON] та її дітям [PERSON] та [PERSON] , [ADDRESS] від 18 грудня 1995 року укладеного в м.Владивосток (російська федерація) між [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] право власності на 2/3 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування померлої [INFO] [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що 22 вересня 2022 року приватним нотаріусом Кирилюк О.Ю. була відкрита спадкова справа №69713295 (номер у нотаріуса 43/22) щодо спадкового майна [PERSON] , яка померла [INFO] . До спадкової маси увійшла, зокрема, 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що згідно із даними свідоцтва про право власності на житло, вказана квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині. 21 лютого 2023 року приватним нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , оскільки квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Савенковой І.А., м. Владивосток 18.12.1995 №6-756, та зареєстрованого в КП КМР «КМ БТІ» 19.12.1995 за реєстровим №2148. Позивач вказує, що у викладеному російською мовою тексті договору міни не вірно зазначені прізвища власників: « [PERSON] » замість « [PERSON] », також у давальному відмінку в російській мові прізвище [PERSON] буде « [PERSON] », а не « [PERSON] », договір також містить інші помилки, що свідчить про те, що [PERSON] не була ознайомлена з текстом договору. Крім того, вказує, що в договорі зазначено, що користування квартирами проводиться у відповідності до правил користування житловим приміщенням, утримання житлового будинку та прибудинкової території, затвердженими постановою РМ РРФСР від 25 вересня 1985 року №415 та ст.13 Закону Про власність у РРФСР та ст.241 ЦК РРФСР сторонам нотаріусом роз`яснено, натомість в Україні на момент укладання даного договору діяли виключно Закони України, а саме Цивільний кодекс Української РСР та Закон України «Про власність». Також зазначає, що квартира [ADDRESS] фактично ніколи не вибувала з власності родини [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] , сім`я весь час проживала та проживає в цій квартирі, сплачує комунальні платежі. Стверджує, що [PERSON] не знала про існування договору міни та не підписувала його. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, до підготовчого засідання. (т.1 а.с.56-58) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, подане представником - адвокатом Даниленком В.В. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олени Юріївни завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи (номер у спадковому реєстрі 69713295), заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Витребувано з Першої київської державної нотаріальної контори інформацію про те, чи була заведена спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] . Якщо так, повідомити яким нотаріусом заведена спадкова справа. (т.1 а.с.81, 85-86) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, подане представником - адвокатом Даниленком В.В. Витребувано з Третьої вінницької державної нотаріальної контори завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи 29/2019, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . (т.1 а.с.143-144) 30 липня 2024 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про заміну відповідача, подане представником - адвокатом Даниленком В.В., в якому позивач просила замінити відповідача Київську міську раду на відповідача [PERSON] . (т.1 а.с.189-190) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про заміну відповідача, замінено у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, [PERSON] , про визнання договору міни квартири недійсним та визнання права власності первісного відповідача Київську міську раду на належного відповідача [PERSON] . (т.1 а.с. 197-198, 200-202) 30 липня 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Даниленком В.В. подано до суду позовну заяву в новій редакції (т.1 а.с.191-196), яка прийнята судом, як заява про зміну предмету позову (т.1 а.с.199). 13 грудня 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Даниленком В.В. направлено до суду позовну заяву в новій редакції (т.1 а.с.231-235), яка прийнята судом, як заява про зміну предмету позову. Остаточно позивач просить суд: -визнати недійсним договір міни квартир: що належать [PERSON] [ADDRESS] , на квартиру, що належить [PERSON] та її дітям [PERSON] та [PERSON] , [ADDRESS] від 18 грудня 1995 року, укладений в м.Владивосток (російська федерація) між [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] . 21 січня 2025 року на електронну адресу суду, не через систему «Електронний суд», надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , який в порушення вимог ч.2 ст.178 ЦПК України не містить підпису відповідача, у зв`язку із чим не приймається судом. (т.1 а.с.237) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.2-3) Учасники справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача [PERSON] - адвокат Даниленко В.В. подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якому просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] 17 березня 2025 року направила до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що не вважає себе відповідачем у даній справі, оскільки в переліку спадкового майна в нотаріальній справі немає згадки про нерухомість в м.Києві, повідомила, що про квартиру адресою: [ADDRESS] ні вона ні її рідні не знають і ніколи не чули. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. направила до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Третя особа [PERSON] заяв чи клопотань до суду не подав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 28 березня 1994 року Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної часткової власності гр. [PERSON] та - 1/3 та членам її сім`ї [PERSON] - 1/3, [PERSON] - 1/3. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 28 березня 1994 року №855. Свідоцтво містить відмітку БТІ про реєстрацію на праві приватної спільної часткової власності цієї квартири, запис в реєстровій книзі №2148 від 11 квітня 1994 року. (т.1 а.с.128) Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 21 лютого 2017 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (т.1 а.с.119). 30 жовтня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (т.1 а.с.120) Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . (т.1, а.с. 108) Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) прав та обов`язків (спадщини), до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу норм ст. 1261, 1267, 1278 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки, частки яких у спадщині за законом є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу спадкодавця (т.1. а.с.123-124), копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб позивача (т.1 а.с.115, 116). Позивач [PERSON] , яка постійно проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (т.1 а.с.122), в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, є такою, що у визначені законом строки прийняла спадщину. 22 вересня 2022 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , в якій також просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1 а.с.107) Відомостей про інших осіб, які прийняли спадщину після померлої [PERSON] матеріали спадкової справи №43/2022, копія якої долучена до матеріалів справи, не містять. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.133). Як убачається з матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 вересня 2022 року КВ-2022 №21610, наданої на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю., згідно з даними реєстраційних книг бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (російська мова) на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Савенковой И.А. (російська мова) місто Владивосток 18.12.1995 №6-756, та зареєстровано в Бюро 19.12.1995 за реєстрованим №2148. (т.1 а.с.127) Також 09 листопада 2022 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на запит нотаріуса надало копію договору міни, на підставі якого була проведена реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.28). За текстом наданої КП КМР «КМ БТІ» копії договору міни від 18.12.1995(т.1 а.с. 29-30), м.Владивосток (російською мовою): «Мы нижеподписавшиеся: [PERSON] , гр. Украины, проживающий в [ADDRESS] , с одной стороны, и [PERSON] , гр. Украины, проживающая в [ADDRESS] , с другой стороны, заключили настоящий договор о нижеследующем: 1.Я, [PERSON] , меняю принадлежащую мне по праву квартиру, состоящую из одной комнаты, общеполезной площадью 30,9 кв.м, в том числе жилой площадью 17, 3 кв.м, в панельном многоквартирном жилом доме по адресу: [ADDRESS] , на принадлежащую [PERSON] и ее детям [PERSON] и [PERSON] квартиру, состоящую из двух комнат, общей площадью 42,9кв.м, в том числе жилой площадью 28,8 кв.м, в многоквартирном жилом доме по адресу: [ADDRESS] . 2.Указанные квартиры принадлежат: … [PERSON] и ее детям [PERSON] и [PERSON] - на основании свидетельства на право собственности жилья, удостоверенного Бюро технической инвентаризации г. Киев 28 марта 1994 года №855, зарегистрированного БТИ г. Киев в реестровою книгу 11 апреля 1994 года за №2148.» Також в договорі зазначено, що користування квартирами проводиться у відповідності до правил користування житловим приміщенням, утримання житлового будинку та прибудинкової території, затвердженими постановою СМ РСФСР від 25 вересня 1985 року №415, зміст ст.13 Закону Про власність в СРФСР та ст.241 ЦК РСФСР нотаріусом роз`яснено. Договір посвідчено нотаріусом м. Владивосток Савинковою И.А. зареєстровано в реєстрі за №6-756. За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , - відомості в державних реєстрах відсутні. (т.1 а.с.132) При цьому, за матеріалами справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] та позивач [PERSON] були зареєстрована в спірній квартирі з 28 березня 1989 року, спадкодавець - по дату смерті - [INFO] (т.1 а.с.122), позивач зареєстрована в цій квартирі до теперішнього часу (т.1 а.с.14). Також в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - з 19 липня 2007 року та [PERSON] , [INFO] - з 06 грудня 2012 року (т.1 а.с.12, 13). Крім того, між [PERSON] та ЖЕК-902 07 грудня 1994 року було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за яким обумовлено обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.24-25) та повідомлення про сплату, принаймні по дату сперті [PERSON] , виставлялись на ім`я останньої (т.1 а.с. 33-35). Також судом установлено, що [INFO] [PERSON] помер (т.1 а.с.155) За матеріалами спадкової справи 29/2019, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , вбачається, що єдиним спадкоємцем, який у визначені законом строки прийняв спадщину, є [PERSON] . (т.1 а.с.151-179) Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом ст. 86 ЦК Української РСР, що діяв на час укладання оспорюваного договору міни, власнику належить право володіння, користування та розпорядження майном в межах, установлених законом. Згідно положень ст. 41 ЦК Української РСР, у відповідній редакції, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР, у відповідній редакції, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. (ч. 1 та 2 ст. 241 ЦК Української РСР) До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. (ст. 242 ЦК Української РСР) Згідно ст. 224 ЦК Української РСР, у відповідній редакції, за договором купівлі-продажу продавець обов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 568 ЦК Української РСР, у відповідній редакції, форма угоди, що укладається за кордоном, підпорядковується законові місця її укладення. Проте угода не може бути визнана недійсною внаслідок недодержання форми, якщо додержано вимог законодавства Союзу РСР і цього Кодексу. Форма угод з приводу будівель, які знаходяться в Українській РСР, підпорядковується законодавству Союзу РСР і Української РСР. Статтею 48 ЦК Української РСР, у відповідній редакції, було визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно положень ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР, у відповідній редакції, угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. За матеріалами справи встановлено, що спадкодавець уклала договір міни квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка на той час належала їй та двом її неповнолітнім дітям, спадкодавець та позивач були зареєстровані та проживали в цій кватирі з 28 березня 1989 року, перша - по час смерті, друга проживає по час розгляду справи, сплачували за квартиру комунальні платежі. Отже спірна квартира [PERSON] передана не була, а при укладанні договору міни були порушені права двох неповнолітніх осіб, що у відповідності до положень ст. 48 ЦК Української РСР є підставою для визнання цього договору недійним. Статтею 71 ЦК Української РСР був визначений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), в три роки. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до ст. 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17. В позовній заяві позивачем зазначається, що про порушене право вона дізналась з відповіді БТІ від 29 вересня 2022 року та таке твердження за матеріалами справи залишається не спростованим. Права позивача на поживання в спірній квартирі ніхто не оспорював, отже, про порушене право вона могла дізнатися лише з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті її матері. Позивач звернулась до суду з даним позовом в листопаді 2023 року, тобто в межах позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) прав та обов`язків (спадщини), до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). При цьому, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ч.2 ст. 5 ЦПК України) Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При ухваленні даного рішень судом також враховується, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Тому й в частині вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування позов підлягає задоволенню. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved