Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей. З 25.01.2019р. сторони припинили фактичне спільне проживання і проживають окремо, а їх діти проживають з позивачкою. Відповідач не бере участі у вихованні дітей та надає матеріальну допомогу нерегулярно й у розмірах, які не забезпечують належного утримання дітей, внаслідок чого позивачка самостійно їх утримує та здійснює всі витрати, пов`язані з забезпеченням матеріальних потреб дітей. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку забезпечення відповідачем матеріальних потреб дітей, то позивачка звернулась до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позову. В обґрунтування заперечень послався на те, що позивачка виїхала з дітьми до Республіки Польща і з того часу він в добровільному порядку перераховує їй кошти в якості аліментів у розмірі, який відповідає його фінансовим можливостям. 26.05.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, проте надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов в повному обсязі, внаслідок чого її неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти позову, оскільки надає матеріальну допомогу на утримання дітей відповідно до його фінансових можливостей. Зазначив, що він є приватним підприємцем і обсяг його доходу за 2024 рік складає приблизно 124 тис.грн., а за перший квартал 2025 року 18\~900 грн., а тому він не має можливості сплачувати аліменти у значному розмірі. Додатково зауважив, що він страждає захворюванням цукрового діабету першого типу, а тому має потребу у постійному лікуванні з метою підтримання належного стану свого здоров`я. Пояснив, що позивачка разом з дітьми виїхала на постійне проживання до Республіки Польщі, а тому вимагає сплати аліментів у значному розмірі, який не співмірний з його фінансовими можливостями. Зауважив, що внаслідок припинення фактичним шлюбних стосунків з позивачкою він залишив дітям квартиру, а тому може бути звільнений від обов`язку сплачувати аліменти. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження /а.с. 5, 6/. З січня 2019 року сторони припинили спільне проживання, внаслідок чого проживають окремо, а їх діти проживають з позивачкою. Відповідач є працездатною людиною і не має на утриманні інших осіб. Наразі відповідач займається підприємницькою діяльністю, як фізична особа підприємець, і має нестабільний дохід. Зазначені обставини визнаються сторонами і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Оскільки в добровільному порядку сторони не змогли врегулювати питання щодо порядку та розміру сплати аліментів на утримання їх дітей, то позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, внаслідок яких виник спір щодо порядку забезпечення утримання дитини, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 6) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 СК частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною п`ятою статті 183 СК передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, слід звернути увагу, що законом не передбачений конкретний порядок визначення судом розміру аліментних платежів пропорційно розміру доходів їх платника. Орієнтований розмір такої частки передбачений ч. 5 ст. 183 СК і складає одну третю доходу платника аліментів у випадку їх стягнення на двох дітей. Отже законом передбачено, що такий розмір частки доходів відповідає засадам справедливості та є належним і достатнім заходом матеріального забезпечення дітей та виконання батьківського обов`язку. Відступлення від такого розміру допускається з урахуванням конкретних обставин спірних правовідносин. З огляду на принцип змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Оцінюючи доводи учасників справи щодо розміру доходів відповідача та розміру аліментів (вартісний показник потреб дитини) суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про необхідність визначення розміру аліментів у частці меншій ніж 1/3 від щомісячного доходу, що визначена законом як орієнтований необхідний розмір аліментів на двох дітей (ч. 5 ст. 183 СК). Доводи відповідача про те, що він залишив дітям квартиру не підтверджуються відповідними доказами, а відтак і не звільняють його від обов`язку у наданні регулярної щомісячної матеріальної допомоги позивачці на утримання дітей. Надаючи оцінку доводам сторін щодо визначення розміру аліментів в частці від заробітку варто звернути увагу, що діюча редакція ч. 3 ст. 181 СК передбачає виключне право отримувача аліментів визначати спосіб їх стягнення. Визначальним є якнайкраще забезпечення інтересів дитини і її потреб. Натомість варто зауважити, що визначення розміру аліментів у частці від доходів батька є більш надійним способом захисту інтересів дитини, оскільки в такому випадку розмір матеріального забезпечення дитини є гнучким (змінюваним) і залежить від об`єктивних факторів та показників економічного розвитку суспільства (заробітна плата (мінімальна і середня), прожитковий мінімум тощо), а також від розміру доходу платника аліментів. Тож відсутність значного доходу у відповідача не перешкоджає визначенню розміру аліментів у частці від такого доходу. Відповідно до приписів ч. 2, 3 ст. 183 СК якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Отже з урахуванням наданих суду доказів судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили, що визначення судом розміру аліментів на рівні 1/3 частини від заробітку відповідача не відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності. Таким чином, оцінивши обставини справи суд приходить до висновку, що з огляду на принцип паритетності побудови сімейних відносин (ч. 2 ст. 1 СК) та зміст засад справедливості, добросовісності і розумності (ч. 9 ст. 7 СК), на теперішній час відповідач зобов`язаний надавати своїй доньці матеріальну допомогу у вигляді аліментних платежів в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) на місяць, що є належним заходом матеріального забезпечення дітей для виконанням батьківського обов`язку за рахунок якого існуватиме достатній баланс забезпечення якнайкращих інтересів дитини та недопущення надмірного обмеження прав та законних інтересів відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, а відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позовна заява надійшла до суду 22.05.2025р., а отже саме з цієї дати слід призначити стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки та допустити рішення суду до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. За таких обставин позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Предметом позову були вимоги про стягнення аліментів, що за своєю сутністю відносяться до вимог майнового характеру, а отже за розгляд таких вимог відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті судовий збір в розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позов підлягає до задоволення, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved