Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Представник ТОВ «ФК Європейська Агенція з повернення боргів» звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 11.08.2021 року було укладено кредитний договір № 207262207, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом\~\~використання позичальником одноразового ідентифікатора. Товариство умови кредитного договору виконало та надало позичальнику кошти, які останній мав повернути, проте свої зобов`язання не виконав. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступив ТОВ «Таліон плюс» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників. 31.12.2020 року додатковою угодою № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 155 від 12.10.2021 р. до Договору факторингу № 28/1118-01 укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 207262207. 20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон плюс» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, у тому числі і до відповідача. Внаслідок не виконання зобов`язання відповідачем, утворилась заборгованість за кредитним договором № 207262207 від 11.08.2021 р., яка становить 73\~792,75 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 20 750 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 53\~042,75 грн. Враховуючи викладене, представник позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 73\~792,75 грн., а також судові витрати. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 08.11.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 06.01.2025 року відповідач надала відзив на позовну заяву, у якій вказала, що позивачем пропущені строки позовної давності, оскільки з 11.09.2021 року розпочинається перебіг строків позовної давності, а позов подано до суду 18.09.2024 року, тобто зі спливом строків передбачених ч.1 ст. 257 ЦПК України. Окрім того позивач не надав докази надсилання відповідачу відступлення вимоги. Позивачем не надано до суду первинні бухгалтерські документи щодо видачі коштів, також відсутній детальний розрахунок заборгованості. Вказує, що з матеріалів справи не можливо встановити який саме порядок та які умови відступлення клієнтом факторові свого права вимоги до боржників передбачено договором факторингу. Відповідач зазначає, що позивачем не надано докази на підтвердження існування на момент переходу прав за кредитним договором право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у реєстрі заборгованості боржників. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.01.2025 року від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності, у якій вона просила відмовити у задоволенні позову з мотивів пропущення строків позовної давності. 13.01.2025 року представник позивача надав відповідь на відзив, у якому вказав, що кредитний договір був укладений в електронній формі відповідно до чинного законодавства України та підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Зазначає, що відповідач не надала переконливих доказів на підтвердження того, що грошові кошти їй не перераховувалися зважаючи на те, що саме вона є володільцем карткового рахунку і може власноручно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування отримання кредитних коштів. Окрім того відповідач не надав до суду власний розрахунок для спростування наявної заборгованості. Вказує, що кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов?язань, а тому кінцева дата строку кредиту є лише датою повернення кредиту, а не датою закінчення строку дії кредитного договору, таким чином нарахування кредитної заборгованості здійснювалося відповідно до умов договорів та додатків до них. Також відповідач здійснив одноразову оплату боргу у сумі 15,00 грн., що у свою чергу є визнання укладеним кредитного договору з досягненням всіх істотних умов. Зазначає, що позивачем долучена достатня кількість доказів, які б підтверджували перехід прав вимоги. Зазначає, що позивачем строк позовної давності пропущено не було, оскільки починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в України воєнного стану, який діє на даний час. На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 29.01.2025 року постановлено витребувати докази у ТОВ «Таліон плюс». Вказану ухвалу повторно було направлено ТОВ «Таліон плюс» 01.04.2025 року, проте витребувані докази до суду не надходили. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судове засідання не з`явилася, у відповіді на відзив просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 11.08.2021 року укладено договір кредитної лінії № 207262207 (а.с. 6 зворот - 9). Відповідно до п. 1.1. вказаного договору кредитодавець зобов?язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 20750 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно з п. 1.3 кредитодавець надає перший Транш за договором в сумі 20750 грн. 00 коп. одразу після укладання договору, який має бути повернено до 10.09.2021 р.. Відповідно до п. 1.7. кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником, а саме до 10.09.2021 р.. Згідно з умовами договору відповідач за користування кредитом повинна була сплачувати проценти у розмірі 350,40 % річних, що становить 0,96 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним. Відповідно до п. 1.12 сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за договором та є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії. Згідно з п. 4.2 строк дії цього договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту визначеного в п. 1.7 договору. Строк дії договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строк надання кредиту передбачених п. 1.8 та п. 1.12.1. договору. У будь якому разі зобов?язання, що виникли під час дії договору діють до повного їх виконання. Договір кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року підписано [PERSON] шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV6P3Q7. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свої зобов?язання за договором та надало відповідачу грошові кошти у сумі 20\~750 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 27239738-347с-4963-аа78-310с7243f4ea від 11.08.2021 р. (а.с. 10). 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступив ТОВ «Таліон плюс» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників (а.с. 89-95). 31.12.2020 року додатковою угодою № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції (а.с. 11-13). Відповідно до витягу з реєстру боржників № 155 від 12.10.2021 до Договору факторингу № 28/1118-01 укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії № 207262207 (а.с. 97). 20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон плюс» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, у тому числі і до відповідача (а.с. 14-15). Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023 р. до Договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 73\~792,75 грн. (а.с. 108-109). Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 207262207 від 11.08.2021 року станом на 30.08.2024 року непогашена заборгованість становить 73\~792,75 грн. (а.с.17). Правовою підставою заявлених ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення. Так, згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Таким чином, судом встановлено, що з відповідачем дійсно був укладений вищевказаний договір з ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Згідно з частиною першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України). За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цсі5. Відповідно до ч. 1 та ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача посилався на те, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено договір кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року. Згодом ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало своє право вимоги ТОВ «Таліон Плюс» відповідно до Договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01, яке у свою чергу передав вказане право позивачу за Договором факторингу від 20 жовтня 2022 року № 20102022. Разом з тим, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надав доказів переходу права грошової вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» за договором кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року, посилаючись при цьому на Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, надавши суду лише Додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року (а.с.11-13) до вказаного договору факторингу та договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (а.с. 89-95). У свою чергу, даний договір факторингу є рамковим, у тексті договору не визначено конкретно які саме права вимоги передаються/відступаються на користь ТОВ «Таліон Плюс». Пунктами 2.1., 4.1. договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року визначено, що відповідні права вимоги, які відступаються ТОВ «Таліон Плюс», визначаються Реєстрами прав вимоги. Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги. Відтак, сам по собі тексти договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11. 2018 року та додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 р. не підтверджують перехід прав вимоги за договором кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», до ТОВ «Таліон Плюс». До матеріалів позовної заяви не додано копії відповідних Реєстрів прав вимоги, з яких можна було б встановити, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до [PERSON] за договором кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року та розмір такого права вимоги. Крім того, Витяг з реєстру прав вимоги № 155 від 12.10.2021 р. до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року не містить підпису сторін фактору та клієнта, які були б скріплено печатками сторін, що стало б підтвердженням дійсності переходу права вимоги до боржника [PERSON] (а.с.97). Суд звертає увагу, що у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставини того, що на підставі Договору факторингу № 28/1118-01 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги за договором кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року до боржника [PERSON] .. Отже, не доведено того, що ТОВ «Таліон Плюс» набув та передав ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до відповідача. Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені засобами доказування, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності то суд зважає на наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування строку позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив строку позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач, що узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів переходу від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги за договором кредитної лінії № 207262207 від 11.08.2021 року до боржника [PERSON] , отже, не доведено того, що ТОВ «Таліон Плюс» набув та передав ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до відповідача, а тому суд дійшов переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Таким чином відсутні підстави для застосування позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. На підставі приведеного вище,

Outcome: dismissed