Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на частину квартири [ADDRESS] . Дана квартира на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова 21.12.2009 року, належить на праві спільної сумісної власності йому та покійній матері. Позивач зазначає, що оформити спадкові права після смерті матері можливості не мав, оскільки він народився в Автономній Республіці Крим та з початку тимчасової окупації регіону України мав труднощі з отриманням повторно свідоцтва про своє народження. Дані поважні обставини призвели до пропуску строку для прийняття спадщини. Стверджує, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері, проживав разом із нею, управляв спільним майном, ніс витрати та від спадщини не відмовлявся. Враховуючи наведене, позивач вважає, що він, як єдиний спадкоємець за законом після смерті матері, має право на визнання за ним права власності на таке майно в порядку спадкування, а тому просить позов задовольнити. Позовна заява поступила до суду 05.02.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.02.2025 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 18 лютого 2025 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 10.02.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.02.2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.05.2025 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Судове засідання призначене на 26.05.2025 року було відкладено у зв`язку із неявкою учасників справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача\~ [PERSON] \~-\~адвокат Галаса\~Ж.Т.\~в судовому\~засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених у позовній заяві, просить суд позов задовольнити. У випадку задоволення судом позовних вимог, судові витрати просить покласти на позивача. Представник відповідача Попович Я.Д. в судовому засіданні зазначив, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, йому було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Під час судового розгляду встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] . Враховуючи наведене, просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 15.09.2023 року, виданого повторно, запис поновлено (а.с.15). [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією рішення Личаківського районного суду м.Львова 21.12.2009 року у справі № 2-4784/09, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.03.2010 року (а.с.4-11, 16). Відповідно до\~копії свідоцтва\~про смерть Серії\~ [NUMBER] від 22.02.2014 року, актовий запис № 169 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.17). Згідно Акту\~складеного представниками\~ОСББ «Васильченка\~14»\~від 01.04.2025\~року,\~ [PERSON] \~фактично проживав у квартирі [ADDRESS] разом із своєю матір`ю [PERSON] до дня її смерті - [INFO] , доглядав та похоронив її (а.с.83). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй на момент смерті майно. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Згідно відповіді приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Яремка Р.Є. від 22.06.2023 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини (а.с.19). Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Так, відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно з ч.ч.1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після спливу строку для прийняття спадщини. Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п. 3)». Так, судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме частину квартири [ADDRESS] , а єдиним спадкоємцем за законом після смерті останньої є позивач [PERSON] . Як вбачається з відповіді приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Яремка Р.Є. від 22.04.2025 року, останнім не заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.97). Крім того, позивач [PERSON] на підтвердження своїх вимог надав суду належні та допустимі докази того, що можливості оформити право на спадщину в позасудовому порядку не має. Згідно з п.п.1, 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права, як визнання права власності в порядку спадкування за законом є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом. Спірне майно належало спадкодавцю, а тому входить до складу спадщини, позивач є спадкоємцем вказаного нерухомого майна за законом, з поважних причин пропустив строк звернення в органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини та реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку змоги не має. Таки чином, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати в судовому порядку за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд враховує позицію сторони позивача, яка просить суд не стягувати з відповідача судовий збір.

Outcome: approved