Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

09.12.2020\~року позивач\~ [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до [PERSON] , треті особи Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький ДБК», про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, поділ спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачем 22.08.2009 року було укладено шлюб, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] 2010 року народження та [PERSON] 2014 року народження, зазначає, що подружнє життя з відповідачем не склалося , що стало підставою для звернення до суду. Просить суд розірвати зареєстрований 22.08.2009 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області у Книзі реєстрації шлюбів 22.08.2009 зроблено актовий запис за № 684; визначити місце проживання дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) з їх матір`ю позивачем [PERSON] , за адресою по [ADDRESS] ; розподілити майно подружжя [PERSON] та [PERSON] у спосіб, зазначений у позовній заяві, стягнувши з відповідача компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому майні; стягнути з [PERSON] (у тому числі понад його офіційний дохід) на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] ( [INFO] ) у розмірі 15 000 грн (п`ятнадцять тисяч гривень) щомісячно до досягнення ним повноліття, починаючи з 09.12.2020; допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць; стягнути з [PERSON] (у тому числі понад його офіційний дохід) на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] ( [INFO] ) у розмірі 15 000 грн (п`ятнадцять тисяч гривень) щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з 09.12.2020; допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. До позовної заяви було додано клопотання від 09.12.2020 про витребування доказів. У цей же день позивачем також було подано суду клопотання від 09.12.2020 про забезпечення позову. Ухвалою від 10.12.2020 суд повернув позивачу заяву від 09.12.2020 про забезпечення позову, яка оскаржена не була. 29.12.2020 суд ухвалою відкрив провадження у цій справі, яку призначив до розгляду за правилами загального позовного провадження. 27.01.2021 відповідачем подано суду відзив від 26.01.2021 на позовну заяву. У цей же день відповідачем було подано клопотання від 26.01.2021 про призначення експертизи вартості спірного майна. Позивач подала суду відповідь від 01.02.2021 на відзив відповідача. Заперечення відповідача на відповідь позивача не надходили. 02.03.2021 суд ухвалою частково задовольнив клопотання позивача від 09.12.2020 та ухвалив витребувати у відповідних органів певні докази по справі. Також 02.03.2021 суд ухвалою частково задовольнив клопотання відповідача від 26.01.2021, яке він підтримав разом з представником безпосередньо в підготовчому засіданні, та призначив експертизу вартості спірного майна, при цьому зупинивши провадження по справі на час проведення такої експертизи. 02.12.2021 року до суду надійшов лист Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ від 23.11.2021 № 544/545-21 з повідомленням про неможливість надання висновку експерта у зв`язку з ненаданням документів, необхідних для дослідження. Ухвалою від 06.12.2021 року провадження у справі було поновлено. 24.01.2023 представником органу опіки та піклування по Комунарському району м. Запоріжжя була подана заява про розгляд справи без їх участі. Далі відповідач вдруге звернувся до суду з аналогічним клопотанням про призначення експертизи вартості спірного майна. При цьому учасниками справи були надані документи, необхідні для проведення експертизи, про які раніше повідомляла експертна установа. 30.01.2024 суд ухвалою вдруге призначив у цій справі проведення експертизи вартості відповідного майна на підставі вищезазначеного клопотання відповідача, яке його представник підтримав безпосередньо в підготовчому засіданні, зупинивши при цьому провадження по справі на час проведення такої експертизи. 10.05.2024 року суду надійшов лист Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ від 07.05.2024 року № 2216/16-06/-24, яким повідомлено про залишення без виконання ухвали суду про призначення судової експертизи у зв`язку з несплатою відповідачем її вартості за виставленим відповідачу рахунком. Через наведене ухвалою суду від 13.05.2024 року провадження у справі було поновлено. У зв`язку з проведенням усіх дій, передбачених ЦПК України для підготовчого провадження, судом 05.08.2024 було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 05.09.2024 представником органу опіки та піклування по Комунарському району м. Запоріжжя була подана заява про розгляд справи без їх участі. 14.10.2024 представником позивача через електронний кабінет подано додаткові докази по справі щодо евакуації позивачки з дітьми на період воєнних дій. 26.11.2024 представником відповідача подано клопотання від 26.11.2024 про повернення на стадію підготовчого провадження та втретє заявлено призначення експертизи вартості спірного майна. Ухвалою суду від 26.11.2024 у задоволенні цього клопотання відповідача було відмовлено з мотивів, викладених у ній. 17.06.2025 року судом постановлено ухвалу про закриття провадження по даній цивільній справі № 333/7037/20 у частині позовної вимоги про розірвання шлюбу, а також у частині позовної вимоги про визначення місця проживання дитини позивача [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю. Розгляд справи відкладався неодноразово за заявою представника відповідач, так в судові засідання призначені на 20.01.2025; 12.02.2025; 25.03.2025; 05.06.2025; 17.06.2025 року відповідач не з`явився, судом ухвалено рішення розглядати справу за відсутності відповідача та його представника, оскільки вбачає зловживання процесуальними правами. Позивач в обґрунтування позову у заявах по суті справи та в судових засіданнях зазначила, зокрема, наступне. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] : на пропозицію позивача відповідач ухилився від укладення нотаріально посвідченого письмового договору про проживання дитини з матір`ю (позивачем), що позивач розцінює як наявність спору з цього приводу; позивач повністю займалася та займається вихованням своїх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) у любові та повазі і в них усіх склався стійкий емоційний зв`язок між собою та нерозривна організація життя; дитина повністю доглянута та забезпечена позивачем; позивач працевлаштована, має постійне місце проживання, роботу і за особистісними характеристиками може виховувати дитину тощо. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя: позивач зазначає про наявність майна, яке набуте подружжям під час шлюбу і є спільною сумісною власністю; просить поділити таке майно у спосіб, вказаний у позовній заяві, компенсувавши їй половину різниці вартості розподіленого майна. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів: з урахуванням наведених позивачем обставин справи, просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 15000 грн на кожну дитину щомісячно, при цьому в розмірі понад офіційний дохід у зв`язку з тим, що відповідач має витрати, які перевищують його заробіток. Відповідач з приводу позовних вимог у заявах по суті справи та в судових засіданнях зазначив, зокрема, наступне. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] : не заперечував та не заперечує проти проживання дитини з позивачем, у зв`язку з чим вважає, що відсутній предмет спору, і при цьому просить цю позовну вимогу залишити без задоволення. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя: відповідач погоджується, що під час шлюбу подружжям набуте зазначене позивачем у позовній заяві майно і що воно є спільною сумісною власністю, проте заперечив проти оцінки вартості спільного майна. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів: погоджується сплачувати понад мінімальний гарантований державою розмір аліментів, а саме 4000 грн на кожну дитину щомісячно. Дослідивши докази по справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] судом встановлено наступне. Так, позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] ( [INFO] ) з її матір`ю (позивачем) за адресою їх місця реєстрації та фактичного проживання по [ADDRESS] . У позовній заяві позивач просила також визначити місце проживання її сина [PERSON] ( [INFO] ). Проте у зв`язку з досягненням ним чотирнадцяти років під час перебігу судового процесу, ухвалою від 22.04.2025 суд закрив у цій частині провадження. Тому в даному рішенні виховання позивачем [PERSON] розглядається тільки в контексті загалом ставлення позивача до своїх батьківських обов`язків, а також у контексті соціального оточення [PERSON] , щодо якої суд розглядає позовну вимогу. Як зазначено в позовній заяві, не оспорюється відповідачем і підтверджується трудовою книжкою, до початку подружнього життя, а саме з 15.02.2008, позивач працювала в ТОВ «Експрес Авіа» менеджером по туризму. 22.08.2009 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області в Книзі реєстрації шлюбу зроблено актовий запис № 684 і видано свідоцтво від 22.08.2009 серії [NUMBER] . Далі у подружжя [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.03.2010 серії [NUMBER] , а [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 08.05.2014 серії [NUMBER] . Як стверджує позивач у позовній заяві і не оспорюється відповідачем, після початку подружнього життя відповідач наполіг на тому, щоб позивач займалася вихованням дітей і домашнім господарством, у зв`язку з чим 18.12.2013 вона звільнилася з роботи, що підтверджується трудовою книжкою. Позивачем надано характеристики на дітей [PERSON] та [PERSON] від директора гімназії № 107 (м. Запоріжжя) від 15.10.2020, від тренера спортивного комплексу «Мотор Січ» від 21.10.2020, а також довідку КНП\~«ЦПМСД № 6» від 28.10.2020 №\~1322/01-13 щодо стану здоров`я дітей. У цих документах вказано, що діти успішно навчаються, мають нормальний стан здоров`я і всіма питаннями у вказаних закладах позивач опікується особисто. При цьому у вказаній характеристиці на [PERSON] окремо зазначено, що батько контакту зі школою не підтримує і з вчителями не спілкується. Крім того, позивач має самостійний дохід; місце роботи позивача, вік, нормальний стан здоров`я та розвитку дітей дозволяють позивачу самостійно працювати та займатися вихованням дітей; позивач не має шкідливих звичок та психічних захворювань, веде соціально схвальний спосіб життя тощо. Дані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача, наказом ФОП [PERSON] від 15.10.2020 № 33 про працевлаштування позивача, повідомленням від 15.10.2020 про прийняття позивача на роботу та квитанція № 2 до нього, формою № Д4 ФОП [PERSON] за жовтень 2020 року з додатками та квитанцією № 2 до неї щодо працевлаштування позивача, нарахованого єдиного внеску та виплаченого доходу, характеристикою з місця роботи від 17.11.2020 та з місця проживання від 17.11.2020, а також довідкою КНП\~«ЦПМСД № 6» від 28.10.2020 № 1322/01-13 щодо стану здоров`я дітей. Відповідачем дані обставини під час розгляду справи не оспорювалися. Позивач разом з дітьми має постійне місце реєстрації та проживання по [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання від 17.11.2020 № № 04-28/3-16185, №\~04-28/3-16186, № 04-28/3-16187 відповідно, а також актом щодо фактичного місця проживання від 17.11.2020. Позивач має вищу освіту за спеціальністю «Туризм» ступеня магістра, що підтверджується відповідним дипломом. Також суд враховує додатково надані позивачем документи про те, що у зв`язку з початком війни позивач з дітьми на даний момент тимчасово знаходиться у вимушеній евакуації в Італійській Республіці, що підтверджується закордонним паспортом позивача, куди вписані її діти, а також їх посвідками на проживання в названій країні. Крім того, відповідно до додатково наданих позивачем характеристик директора гімназії № 107 (м. Запоріжжя) від 05.09.2024 та від 09.09.2024 на дітей [PERSON] та [PERSON] відповідно (тобто видані в період евакуації), діти навчаються у даній школі онлайн, мають якнайкращі успіхи, усіма питаннями щодо їх навчання та виховання опікується виключно позивач. При цьому в характеристиках окремо вказано, що батько навчанням дітей не цікавиться, контактів зі школою не підтримує. Додатково суд враховує, що, як стверджують позивач та відповідач у позовній заяві та відзиві відповідно, вони проживають окремо один від іншого з другої половини 2020 року. У свою чергу, відповідач не надавав суду будь-яких доказів його участі у вихованні дітей, добровільну сплату коштів на утримання дітей за час судового процесу тощо. Вищенаведені обставини та докази, які їх підтверджують, свідчать про те, що позивач на протязі всього життя дітей на належному рівні займалась їх вихованням і проявляла турботу, у них склався сталий емоційний і побутовий зв`язок, позивач має особистісні та організаційні можливості для виховання дітей тощо. При цьому суд враховує факт проживання [PERSON] разом зі своїм рідним братом [PERSON] , яких позивач виховувала та виховує спільно, що є позитивним для гармонійного розвитку [PERSON] та її соціалізації. Відповідач зазначеного під час розгляду справи не оспорював. У свою чергу, відповідно ч. 1 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 3\~Конвенції про\~права дитини\~від 20.11.1989,\~ратифікованої Постановою\~Верховної Ради\~від 27.02.91\~№ 789-ХІІ,\~визначено,\~що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 12 зазначеної Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996, ратифікованої Верховною Радою України 03.08.2006, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Частиною 6 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 1 та 2 ст. 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її місця проживання. Таким чином, виходячи з наведених положень законодавства, мати та батько мають рівні права на визначення місця проживання дитини з нею/ним. У цьому випадку вирішальними є якнайкращі інтереси дитини, які включають в себе, зокрема, ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, особисті якості батьків, можливість створення ними належних умов для виховання та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні правові позиції викладені в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини» від 17.08.2017 № 9-1580/0/4-17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 по справі № 402/428/16-ц, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 по справі № 333/1013/17 тощо. Окремо суд зазначає, що після початку війни позивачка з дітьми евакуювалася з України за для забезпечення їхньої безпеки. Оскільки інтереси дітей і їх безпека є превалюючими, тому перебування позивачки з дітьми в евакуації не перешкоджає розгляду даної позовної вимоги, їх повернення не є умовою для розгляду відповідної позовної вимоги, висновок органу опіки та піклування не є в даному випадку обов`язковим і суд має право задовольнити відповідну позову вимогу позивача. Аналогічні висновки зроблені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28.06.2023 № 199/2898/22, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 11.12.2023 № 607/20787/19 тощо. Крім того, позивач просить визначити місце проживання [PERSON] з нею за певною адресою, а саме по [ADDRESS] , тобто там, де позивач з дітьми постійно проживають та зареєстровані. При цьому в розділі № 3 позовної заяви (який стосується поділу спільного майна подружжя), а також у судових дебатах, позивач зазначала, що саме діти бажають проживати в цій квартирі, де вони росли, до усього звикли, в них тут друзі, школа і т.д., у даній квартирі вже облаштовано побут для дітей тощо. При цьому, згідно вищезазначених характеристик, діти навіть зараз, в евакуації під час війни, навчаються онлайн саме в українській, запорізькій школі, де вони навчалися і до війни, що додатково свідчить про зв`язок дітей з цим місцем (квартирою) та адресою проживання. Відповідач проти цього заперечень під час розгляду справи не висловив. Поряд з цим, згідно відмітки у паспорті відповідача, він зареєстрований за іншою адресою і, як зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, з жовтня 2020 року він за цією адресою фактично не проживає. Також, відповідно до постанов Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.05.2018 № 607/1091/16-ц та від 28.06.2023 № 199/2898/22, юридично є рівноможливими варіанти визначення місця проживання дитини з матір`ю як за конкретною адресою, так і без такої адреси. При цьому суд відкидає посилання відповідача на відсутність предмету спору з питання визначення місця проживання [PERSON] і відмову на цій підставі в позові, оскільки він не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. Так, позивач у позовній заяві, відповіді на відзив та в судових дебатах наполягає на необхідності вирішення цього питання саме в судовому порядку, оскільки, за твердженням позивача, відповідач ухилився від укладення нотаріально посвідченого письмового договору про проживання дитини з матір`ю (позивачем), що позивач розцінює як наявність спору з цього приводу, а також раніше погрожував, що відбере дітей. Позивач наполягає на юридичній визначеності долі її та доньки [PERSON] . У даному випадку суд не вправі втручатися у вимоги позивача і вирішувати за нього питання про наявність чи відсутність спору; саме по собі звернення позивача з позовом у даному конкретному випадку свідчить про наявність відповідного спору. При цьому суд враховує, що не стало підставою для відмови в позові або закриття провадження посилання відповідача на відсутність спору щодо проживання дитини з матір`ю, що вбачається з постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28.06.2023 № 199/2898/22. Поряд з цим, згода відповідача на проживання [PERSON] з матір`ю (позивачем) є фактично визнанням позову, що відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для його задоволення, а не для відмови в позові або закриття провадження в цій частині. Враховуючи наведені вище обставини і докази, які їх підтверджують, норми законодавства та правові висновки судів касаційної інстанції, суд вважає, що позовна вимога про визначення місця проживання дитини [PERSON] ( [INFO] ) з їх матір`ю (позивачем) за адресою по [ADDRESS] , є такою, яка підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя судом встановлено наступне. Позивач просить розподілити майно подружжя [PERSON] та [PERSON] у спосіб, зазначений в позовній заяві, стягнувши з відповідача компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому майні. Згідно свідоцтва від 22.08.2009 серії [NUMBER] , актовий запис № 684, між позивачем та відповідачем 22.08.2009 укладено шлюб, який 15.02.2023 розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя. За твердженням позивача, за час шлюбу позивачем та відповідачем набуте наступне майно, яке підлягає розподілу між подружжям: квартира загальною площею 78,85 кв.м (житлова площа 45,2 кв.м) по [ADDRESS] ; нежитлове приміщення (стоматологія) загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] ; право вимоги (та обов`язки) за договорами, які передбачають набуття у власність чотирикімнатної квартири загальною площею 127,2 кв.м у багатоквартирному будинку по [ADDRESS] ; капітальний гараж № [NUMBER] в обслуговуючому гаражному кооперативі «Чайка-1» по [ADDRESS] ; капітальний гараж № 6 біля ОГК «Чайка-1» по вул. Автозаводська, 1, м. Запоріжжя; автомобіль Toyota Camry, 2008 року виготовлення, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; автомобіль Audi A4, 1997 року виготовлення, державний номер [NUMBER] ; автомобіль Mazda 3, 2014 року виготовлення, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; дві стоматологічні установки, а саме Siger U200, серійний номер [NUMBER] та Siger U200, серійний номер [NUMBER] . У відзиві на позовну заяву позивач підтверджує наявність спільного майна і що воно підлягає розподілу між подружжям. У матеріалах судової справи наявні такі документи щодо вищенаведеного спірного майна, які подані позивачем разом з позовною заявою та відповідачем з відзивом на позовну заяву: нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 16.10.2009, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2020 № 227653502, про придбання і реєстрацію на відповідача 16.10.2009 квартири загальною площею 78,85 кв.м (житлова площа 45,2 кв.м) по [ADDRESS] . При цьому згідно п. 9 зазначеного договору, купівля квартири здійснена за заявою позивача про згоду на даний правочин як дружини відповідача; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 23.04.2016, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2020 № 227653955, про придбання і реєстрацію на відповідача нежитлового приміщення (стоматологія) загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] . При цьому відповідно до п. 6 зазначеного договору, купівля приміщення здійснена за заявою позивача про згоду на даний правочин як дружини відповідача; договори і супутні документи з правом вимоги набуття у власність чотирикімнатної квартири по [ADDRESS] , за якими позивач фактично фінансує будівництво шляхом надання позики забудовнику (ТОВ «Запорізький ДБК»), а забудовник після будівництва багатоквартирного будинку передає право власності позивачу на квартиру, оплата за яку здійснюється шляхом зарахування зустрічних вимог (тобто позивач за передачу йому права власності на квартиру відмовляється від права вимоги за раніше наданою забудовнику позикою). До таких договорів та супутніх документів відносяться договір позики з ТОВ «Запорізький ДБК» від 17.12.2016 № 6/90 зі змінами до нього згідно додаткової угоди від 26.10.2017 № 1, квитанції про передачу суми позики позичальнику, договір бронювання квартири з ТОВ «Запорізький ДБК» від 17.12.2016 №\~6/90 (з додатками) зі змінами до нього згідно додаткової угоди від\~26.10.2017 № 1, договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру з ТОВ «Запорізький ДБК» від 25.11.2020 №\~11/90/20 (з додатком), додаткова угода від 25.11.2020 № 2 до договору позики від 17.12.2016 № 6/90, додаткова угода від 25.11.2020 № 2 про розірвання договору бронювання квартири від 17.12.2016 № 6/90, договір про відступлення права вимоги від 25.11.2020 між ТОВ\~«Запорізький ДБК» та ТОВ «ЗБК «Рассвет» по договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.11.2020 № 11/90/20, квитанція від 27.11.2020 № ПН2589 про сплату коштів; лист від 05.11.2020 № 1/0511-20 обслуговуючого гаражного кооперативу «Чайка-1» і заяви попереднього власника [PERSON] та відповідача від 08.01.2013 про придбання останнім капітального гаражу № [NUMBER] як цілісного об`єкту нерухомого майна в обслуговуючому гаражному кооперативі «Чайка-1» по [ADDRESS] ; свідоцтво [NUMBER] , а також витяг з офіційного реєстру Міністерства внутрішніх справ України, про реєстрацію 18.01.2014 за відповідачем автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; свідоцтво [NUMBER] , а також витяг з офіційного реєстру Міністерства внутрішніх справ України, про реєстрацію 14.03.2019 за відповідачем автомобіля Audi A4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; свідоцтво [NUMBER] , а також договір купівлі-продажу від 11.07.2019 № 6413/19/003934, про придбання та реєстрацію 11.07.2019 за позивачем автомобіля Mazda 3, 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; гарантійні талони від 12.09.2018 № 12/09/1 та від 12.09.2018 № 12/09/2 з підписом та печаткою продавця про придбання 12.09.2018 відповідачем двох стоматологічних установок Siger U200, серійний номер U200-18010042S, та Siger U200, серійний номер U200-18010043S. Документів щодо капітального гаражу № 6 біля обслуговуючого гаражного кооперативу «Чайка-1» по вул. Автозаводська, 1, м.\~Запоріжжя, сторонами не надано, у зв`язку з чим суд не може встановити дату його придбання і власника, а відтак і не може вирішити питання про його поділ між подружжям, залишивши його в тому правовому і фактичному статусі, в якому він існує. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення ч. 1 ст. 61 СК України зокрема зазначено: вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60\~Кодексу); підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин. На вказаних нормах права також наголошено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Тобто, законодавством фактично встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, а також презумпцію рівності часток подружжя у праві такої спільної сумісної власності. Спростування такої презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Про це також наголошується у судових прецедентах, зокрема у постанові Запорізького апеляційного суду від 28.11.2018 по справі №\~318/1863/17, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 02.09.2020. Відповідачем під час розгляду справи заперечень щодо спільності вище переліченого майна подружжя не висловлено. Таким чином, виходячи з наведених обставин та доказів, які їх підтверджують, судом встановлено, що спірне майно (окрім гаража № [NUMBER] ) дійсно придбано подружжям під час шлюбу і воно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача в рівних частках. З приводу оцінки вартості спірного майна суд зазначає наступне. Разом з позовною заявою позивач надала: звіт від 18.11.2020 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про оцінку вартості квартири загальною площею 78,85 кв.м (житлова площа 45,2 кв.м) по [ADDRESS] , яка складає 1\~116 674 грн (один мільйон сто шістнадцять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні); звіт від 18.11.2020 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про оцінку нежитлового приміщення (стоматологія) загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] , яка складає 2 447 743 грн (два мільйони чотириста сорок сім тисяч сімсот сорок три гривні); звіт від 18.11.2020 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про оцінку вартості капітального гаража № 204/196 в обслуговуючому гаражному кооперативі «Чайка-1» по [ADDRESS] , яка складає 162\~162 грн (сто шістдесят дві тисячі сто шістдесят дві гривні); висновок від 30.11.2020 № 30/11 експерта [PERSON] про оцінку вартості автомобіля Mazda 3, державний номер [NUMBER] , яка складає 409\~535,73 грн (чотириста дев`ять тисяч п`ятсот тридцять п`ять гривень сімдесят три копійки); звіт від 18.11.2020 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про оцінку стоматологічних установок Siger U200, серійний номер U200-18010042S, а також Siger U200, серійний номер U200-18010043S, вартість яких складає 77\~031 грн (сімдесят сім тисяч тридцять одна гривня) за одиницю. Майнове право у виді права вимоги на чотирикімнатну квартиру у багатоквартирному будинку по [ADDRESS] , а також право вимоги за договором позики, позивач визначив на рівні фактично сплачених забудовнику (ТОВ «Запорізький ДБК») спільних коштів подружжя за таку квартиру (шляхом надання позики забудовнику) в розмірі 991 804,8 грн (дев`ятсот дев`яносто одна тисяча вісімсот чотири гривні вісімдесят копійок). При цьому позивач зауважила, що загальна вартість квартири згідно п. 4.1 вищенаведеного договору купівлі-продажу майнових прав, складає 1 218 587,8 грн (один мільйон двісті вісімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят сім гривень вісімдесят копійок). Пунктом 4.3 цього договору передбачено внесення цієї суми двома платежами: до 28.11.2020 в розмірі 226 783 грн, а в день підписання сторонами актів прийому-передачі майнових прав на квартиру та самої квартири 991 804,8 гривень. Згідно п. 4.5 даного договору, друга сума оплачується шляхом зарахування покупцем зустрічних однорідних вимог і забудовником (тобто позивач за передачу йому забудовником права власності на квартиру відмовляється від права вимоги за раніше наданою забудовнику позикою). У свою чергу, як зазначила позивач, сума в розмірі 226 783 грн була внесена нею 27.11.2020 за цим договором на рахунок ТОВ «ЗБК «Рассвет» на підставі договору відступлення права вимоги до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру (забудовник відступив право вимоги цієї суми вказаному товариству). Також позивач зазначила, що кошти в розмірі 226 783 грн (двісті двадцять шість тисяч сімсот вісімдесят три гривні) для внесення на рахунок отримувача їй надав відповідач. Дана сума є його особистою приватною власністю, що позивач з відповідачем узгодили в договорі від 27.11.2020, а тому дана сума розподілу між подружжям не підлягає. У зв`язку з наведеним, відповідне майнове право має вартість у розмірі 991 804,8 грн (дев`ятсот дев`яносто одна тисяча вісімсот чотири гривні вісімдесят копійок). Також позивач намагалася до подання позовної заяви в суд визначити вартість автомобілів Toyota Camry та Audi A4, які зареєстровані на відповідача і який ними фактично володіє та користується. Оскільки позивач не мала доступу до вказаних автомобілів, вона (в особі представника) звернулася до відповідача з проханням надати ці транспортні засоби для проведення оцінки їх вартості. Такі звернення підтверджуються заявою адвоката Заболотнього О.А. від 10.11.2020 № 10/11/2020-1 з поштовими документами про її направлення відповідачу, а також повідомленнями у месенджері Viber і за допомогою SMS. Проте відповідач не відреагував на вказану заяву позивача. У зв`язку з цим позивач при поданні позовної заяви визначила вартість цих автомобілів на рівні середніх цін продажу аналогічних транспортних засобів у мережі Інтернет на профільних автомобільних сайтах, а саме на рівні 400 000 грн (чотириста тисяч гривень) за Toyota Camry та 100 000 грн (сто тисяч гривень) за Audi A4. При цьому позивач разом з позовною заявою подала клопотання про витребування у відповідача даних автомобілів для огляду з метою організації оцінки їх вартості позивачем. У свою чергу, відповідач частково не погодився з вищезазначеними оцінками вартості майна і 27.01.2021 подав до суду клопотанням про проведення судової експертизи вартості квартири по [ADDRESS] , нежитлового приміщення (стоматологія) по [ADDRESS] , капітального гаража № [NUMBER] в обслуговуючому гаражному кооперативі «Чайка-1» по вул. Автозаводська, 1, м. Запоріжжя, автомобілів Toyota Camry, Audi A4 та Mazda 3. Позивач у запереченнях від 02.03.2021 на вказане клопотання просила задовольнити його тільки в частині оцінки вартості автомобілів Toyota Camry та Audi A4, оскільки саме це майно вона не змогла оцінити до подання позовної заяви. Судом було частково задоволено зазначене клопотання відповідача і ухвалою від 02.03.2021 призначено судову експертизу вартості квартири по [ADDRESS] , нежитлового приміщення (стоматологія) по [ADDRESS] , приміщення 2, м. Запоріжжя, автомобілів Toyota Camry та Audi A4. 02.12.2021 року до суду надійшов лист Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ від 23.11.2021 року № 544/545-21 з повідомленням про неможливість надання висновку експерта у зв`язку з ненаданням документів, необхідних для дослідження. Ухвалою суду від 06.12.2021 року провадження у справі було поновлено. При цьому за увесь цей тривалий час відповідач, який ініціював проведення даної судової експертизи, жодного разу не звернувся до суду з приводу стану проведення експертного дослідження, а також не надав суду доказів звернення до експертної установи з цього питання. Тобто протягом тривалого часу відповідач не проявляв зацікавленості в розгляді ініційованого ним питання і не сприяв проведенню експертизи. Далі відповідач вдруге звернувся до суду з аналогічним клопотанням про призначення судової експертизи вартості вищезазначеного нерухомого та рухомого майна. При цьому учасниками справи були надані документи, необхідні для проведення експертизи, про які раніше повідомляла експертна установа. У зв`язку з наведеним, суд ухвалою від 30.01.2024 року вдруге призначив у цій справі проведення експертизи вартості відповідного майна. Проте 10.05.2024 року суду надійшов лист Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ від 07.05.2024 року № 2216/16-06/-24, яким повідомлено про залишення без виконання ухвали суду про призначення судової експертизи у зв`язку з несплатою відповідачем її вартості за виставленим відповідачу рахунком. Також цим листом повернуто матеріали цивільної справи. Поважність причин несплати вартості експертизи відповідач суду не обґрунтував. Через наведене ухвалою суду від 13.05.2024 року провадження у справі було поновлено. 05.08.2024 року було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 05.09.2024. При цьому відповідач належним чином викликався в підготовче засідання на 05.08.2024, проте ані сам відповідач, ані його представник у дане судове засідання не прибули, заяви про відкладення підготовчого засідання або клопотань про призначення судової експертизи до даної дати не подавали. Перше судове засідання по суті відбулося 05.09.2024 року, в яке з`явився представник позивача і знову не з`явилися без поважних причин належним чином повідомлені відповідач та його представник. Далі, 26.11.2024 року представником відповідача подано клопотання від 26.11.2024 року про повернення на стадію підготовчого провадження та призначення (втретє) судової експертизи вартості вищезазначеного майна. Суд ухвалою від 26.11.2024 відмовив у задоволенні такого клопотання. Постановляючи дану ухвалу судом було, зокрема, враховано, що перші дві експертизи, призначені за клопотанням відповідача, не виконані через його ж поведінку; дане третє однотипне клопотання подане з явним пропуском процесуального строку без поважних причини; позивач протягом тривалого розгляду справи мав можливість відповідно до ст. 106 ЦПК України подати суду висновок експерта, складений на його замовлення. Справа триває з грудня 2020 року і за названих умов третє призначення експертизи призвело б до невиправданого затягування розгляду справи і порушення передбаченого п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України принципу розумності строків розгляду справи судом. Більш детально підстави відмови зазначені в самій ухвалі. Таким чином, заперечуючи проти вартості спірного майна, відповідач не надав належних та допустимих доказів іншої їх вартості, хоча мав для цього усі процесуальні можливості, про що додатково буде сказано далі. Оцінюючи докази позивача щодо вартості спірного майна, а також заперечення відповідача з цього приводу, суд приходить до такого. Позивачем разом з позовною заявою надано вищенаведені звіти про оцінку вартості нерухомого та рухомого майна. Дані звіти були виконані суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , що підтверджується сертифікатом від 21.07.2001 № 2495, свідоцтвом про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 30.12.2004 № 2043, свідоцтвом суб`єкта оціночної діяльності від 18.06.2020 № 510/20. Оціночна діяльність регулюється Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до преамбули цього закону, він визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів. Статтею 23 даного закону передбачено державний контроль за оціночною діяльністю в Україні. Також, зокрема, статтями 20, 25 цього закону передбачено відповідальність суб`єкта оціночної діяльності за порушення своїх професійних обов`язків. Крім того, частиною 4 ст. 4 названого закону передбачено, що він розповсюджує свою діяльність і на судових експертів у частині методичного регулювання оцінки майна. Таким чином, процес оціночної діяльності в України чітко врегульований і контролюється державою, а тому надані позивачем звіти про оцінку нерухомого та рухомого майна є належними та допустимими доказами. Також позивачем надано вищевказаний висновок експерта щодо вартості автомобіля Mazda 3, який виконаний [PERSON] в статусі судового експерта-автотоварознавця, що підтверджується свідоцтвом № 364. Даний висновок експерта складений відповідно до Закону України «Про судову експертизу», а тому є належним та допустимим доказом. При цьому суд враховує, що позивач не змогла надати оцінку вартості автомобілів Toyota Camry та Audi A4, які зареєстровані за відповідачем та який ними фактично володіє, через незалежні від позивача причини, а навпаки, через поведінку відповідача, про що зазначено вище і буде зазначено далі. Поряд з цим, заперечуючи проти вартості спірного майна, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідач не надав на обґрунтування своєї позиції жодних належних та допустимих доказів. Так, згідно абз. 3 ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» відповідач мав право подати суду рецензії на подані позивачем звіти суб`єкта оціночної діяльності. Крім того, на протязі тривалого розгляду справи відповідач мав право самостійно замовити експертизу вартості спірного майна у відповідності до ст. 106 ЦПП України. Також, за клопотанням відповідача суд двічі призначав судову експертизу вартості спірного майна, тобто суд повною мірою посприяв відповідачу в цьому питанні, проте вони не були виконані через поведінку відповідача, про що наведено вище, а також в ухвалі від 26.11.2024 по даній справі. При цьому\~суд враховує\~також загалом поведінку відповідача під час розгляду справи. Так, судом були проведені підготовчі судові засідання: 27.07.2021, 02.03.2021, 15.05.2023 (відповідач і представник у це засідання не з`явилися без повідомлення причин), 15.06.2023, 11.09.2023, 30.01.2024, 05.08.2024 (відповідач і представник у це засідання не з`явилися без повідомлення причин). Далі судом були проведені судові засідання по суті справи: 05.09.2024 (відповідач і представник у це засідання не з`явилися, від представника в цей день на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи без надання доказів поважності причин неприбуття, клопотання безпосередньо в матеріали справи надійшло після завершення судового засідання), 26.11.2024, 20.01.2025 (відповідач та його представник у це засідання не з`явилися, від представника в цей день на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи без надання доказів поважності причин неприбуття), 12.02.2025 (відповідач та його представник у це засідання не з`явилися, від представника в цей день на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи без надання доказів поважності причин неприбуття), 25.03.2025 (відповідач і представник у це засідання не з`явилися без повідомлення причин). Таким чином, враховуючи вищенаведену поведінку відповідача в частині виконання призначених за його клопотанням судових експертиз, беручи до уваги кількість неявок без поважних причин, подання необґрунтованого клопотання про повернення на підготовчу стадію та призначення третьої однотипної судової експертизи, подання бездоказових клопотань про відкладення розгляду справи тощо, суд розцінює таку поведінку відповідача як навмисне затягування розгляду справи. При цьому, у зв`язку з ухиленням відповідача від проведення призначеної за його клопотанням судової експертизи, суд відповідно до ст. 109 ЦПК України відмовляє відповідачу у визнанні факту неправильності наданої позивачем вартості спірного майна і, відповідно, визнає подану позивачем вартість майна як вірну. Додатково суд наголошує, що оцінка майна з метою вирішення спору по суті не може залежати від ухилення учасника справи від такої дії. З приводу способу поділу спірного майна суд зазначає наступне. Позивач просить залишити за нею в натурі таке майно на таких підставах: квартира загальною площею 78,85 кв.м (житлова площа 45,2 кв.м) по [ADDRESS] , вартістю 1\~116\~674 грн оскільки там зареєстровані і фактично проживають неповнолітні діти, які бажають у ній і далі проживати (повернутися в неї після війни); відповідач у ній фактично не проживає і не зареєстрований; оскільки позивач залишається одна з дітьми, їй потрібно буде займатися в першу чергу вихованням дітей, а не переїздом до іншої оселі і облаштуванням побуту заново і при цьому нести відповідні грошові витрати; залишення даної квартири відповідачу, який буде проживати окремо від дітей, суперечитиме в першу чергу інтересам самих дітей; при цьому відповідач зареєстрований за іншою адресою, за якою він був зареєстрований увесь час подружнього життя, тобто у нього мається житло; при цьому позивач просить залишити за відповідачем право вимоги на чотирикімнатну квартиру у багатоквартирному будинку по [ADDRESS] , яка вже фізично збудована, і відповідач зможе нею скористатися, оформивши відповідні документи на цю квартиру за правом вимоги; даний будинок розташований біля того, квартиру в якому позивач просить залишити за нею; не маючи на руках дітей, відповідачу буде значно легше організувати своє нове життя в новому житлі; інтереси відповідача таким розподілом порушені не будуть і буде збережений баланс інтересів позивача з дітьми та відповідача; капітальний гараж № [NUMBER] в обслуговуючому гаражному кооперативі «Чайка-1» по [ADDRESS] , вартістю 162\~162 грн протягом усього часу володіння даним гаражем позивач ставила в ньому свій автомобіль, її знають охоронці; відповідач сам вирішив, щоб позивач залишала свій автомобіль у\~цьому гаражі, а він свій ставив у гаражі № 6; даний гараж надасть позивачу змогу або зберігати в ньому свій автомобіль або здавати його в оренду для отримання пасивного доходу, у першу чергу для організації достойного життя дітей; автомобіль Mazda 3, вартістю 409 535,73 грн даний автомобіль зареєстрований за позивачем, яка фактично ним користувалася увесь час після його покупки; позивач його використовує в першу чергу для організації навчання, побуту та дозвілля дітей, а також для ведення домашніх справ, тому саме даний автомобіль вкрай потрібен позивачу. При цьому позивач просить залишити за відповідачем у натурі таке майно на таких підставах: нежитлове приміщення (стоматологія) загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] , вартістю 2 447 743 грн дане приміщення є нежитловим і має профіль «стоматологія» (згідно витягу з ЄДРПОУ, відповідач має вид діяльності «Стоматологічна практика»; згідно листа МОЗ України від 12.11.2020 № 17-06/33905/2-20 відповідач має ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики за лікарськими спеціальностями терапевтична стоматологія, ортопедична стоматологія, хірургічна стоматологія за адресою по [ADDRESS] ); таким чином, даний об`єкт нерухомого майна є річчю для професійних занять відповідача, може приносити йому дохід, а тому він має отримати її у свою приватну власність; право вимоги (та обов`язки) за договорами, які передбачають набуття у власність чотирикімнатної квартири загальною площею 127,2 кв.м у багатоквартирному будинку по [ADDRESS] , вартістю 1 218 587,8 грн (як зазначалося вище, з цієї вартості розподілу підлягає сума в розмірі 991 804,8 грн, оскільки інша частина сплачених коштів у розмірі 226 783 грн є особистою приватною власністю відповідача); дана квартира є значно більшою від тієї, яку позивач просить залишити за собою; оскільки відповідач не пов`язаний необхідністю щоденного виховання дітей та догляду за ними, йому як чоловіку буде легше організувати своє життя та побут у новій квартирі або відповідач зможе розпорядитися названими правами вимоги іншим чином, а отримані кошти використати на власний розсуд; капітальний гараж № [NUMBER] біля обслуговуючого гаражного кооперативу «Чайка-1» по вул. Автозаводська, 1, м. Запоріжжя, вартістю 135 000 грн увесь час володіння даним гаражем відповідач ставив у ньому свій автомобіль; під час подружнього життя відповідач сам визначив, щоб позивач користувалася гаражем № [NUMBER] , а він гаражем № [NUMBER] ; автомобіль Toyota Camry, вартістю 400 000 грн даний автомобіль зареєстрований за відповідачем і він фактично користувався ним з самого моменту придбання; автомобіль Audi A4, вартістю 100 000 грн даний автомобіль зареєстрований за відповідачем і він фактично користувався ним з самого моменту придбання; дві стоматологічні установки Siger U200, серійний номер [NUMBER] , а також Siger U200, серійний номер U200-18010043S, загальною вартістю 154 062 грн (за дві одиниці) виходячи із зазначено вище з приводу професійної діяльності відповідача, дані об`єкти є речами для його професійних занять, можуть приносити йому дохід, а тому він має отримати їх у свою приватну власність. При цьому позивач зазначає, що відповідачу відходить більш коштовне майно, у зв`язку з чим вона просить компенсувати на її користь половину від різниці вартості вищенаведеного майна позивача та відповідача, розмір якої складає 1 270 119,04 гривень. Відповідач під час розгляду справи заперечень проти вищенаведеного способу розподілу майна не висловив. У свою чергу, частинами 1 3 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього кодексу. Частиною 2 ст. 364 ЦК України передбачено, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Поряд з цим, у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошено, що інтереси неповнолітніх дітей, які заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Щодо поділу між подружжям майнового права у виді права вимоги (та обов`язків) за договорами, які передбачають набуття у власність чотирикімнатної квартири по [ADDRESS] , суд додатково зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном, окрім речей, є також майнові права та обов`язки. При цьому можливість поділу між подружжям майна не тільки у виді речей, але і у виді майнових прав (і обов`язків), зокрема і шляхом зміни сторони в зобов`язанні, зазначена у висновках Верховного Суду, зокрема в його постанові від 14.02.2018 по справі № 520/1740/15-ц. При цьому за наслідком вказаної постанови Апеляційний суд Одеської області під час нового розгляду справи № 520/1740/15-ц прийняв постанову від 25.10.2018, в якій виконав відповідні настанови Верховного Суду, поділив між подружжям майнові права (подібні тим, які маються в даній цивільній справі № 333/7037/20) і замінив у відповідних договорах сторону правочину (тобто з усіма правами та обов`язками, на кшталт обов`язку замовника будівництва прийняти новозбудоване майно і т.д.). Виходячи з наведених обставин справи, а також беручи до уваги вищезазначені висновки Верховного Суду і норми права, суд вважає запропонований позивачем розподіл майна і компенсацію різниці вартості часток справедливими, оскільки кожний отримує те майно, яким він користувався і відповідачу залишаються речі для його професійного заняття, з якого можна отримувати дохід; завдається найменша шкода усталеному образу життя позивача та відповідача; таким розподілом кожному з колишнього подружжя не буде потрібно докладати значних надзусиль для організації нового життя після поділу майна; зберігається розумний баланс інтересів позивача та відповідача і, головним чином, забезпечені інтереси дітей. При цьому суд зазначає, що з переліку майна, яке підлягає поділу, виключається гараж № 6 вартістю 135 000 грн, про що зазначено вище. Це впливає також на кінцеву суму компенсації позивачу вартості різності часток у спільно нажитому майні, яка таким чином складає 1 202 619,04 грн і розраховується судом наступним чином. Загальна вартість майна, яка присуджується позивачу, складає 1 688 371,73 гривень. Загальна вартість майна, яка присуджується відповідачу, складає 4 093 609,8 гривень. Різниця між цими сумами складає 2 405 238,07 гривень. Відповідно, половина від цієї суми, яка має бути компенсована позивачу, складає 1 202 619,04 грн (один мільйон двісті дві тисячі шістсот дев`ятнадцять гривень чотири копійки). Також позивач просить поділити майно шляхом спочатку припинення права приватної власності одного з подружжя на майно (на якого воно де-юре зареєстроване у відповідних державних чи відомчих реєстрах і в яких не враховано дійсний стан речей, оскільки не вказано, що те чи інше майно є спільною сумісною власністю подружжя), після цього визнати право спільної сумісної власності подружжя на таке майно (для того щоб судом був підтверджений факт спільності майна і виникла підстава подальшого його поділу), а далі поділити спільне сумісне майно в натурі шляхом визнання за одним з подружжя права приватної власності на конкретний цілісний об`єкт майна. На твердження позивача така конструкція відповідає законодавству і направлена на уникнення формальних суперечностей під час реєстрації права власності на присуджене кожному з подружжя майно. Слід зазначити, що правильність наведеного позивачем підходу підтверджена, зокрема, постановою Запорізького апеляційного суду від 28.11.2018 по справі № 318/1863/17, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 02.09.2020, а також постановою Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 520/1740/15-ц тощо. Поряд з цим суд враховує, що ЦПК України та прецедентною судовою практикою сформовано базові взаємопов`язані принципи способів захисту порушеного права, зокрема: спосіб захисту має бути ефективним; має дотримуватися принцип процесуальної економії. Тобто судовий захист повинен забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Наведені принципи закріплені, зокрема, у ст. 2, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, а також у численній практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, зокрема в таких судових рішеннях: постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п. 63); постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13); постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (п. 98); постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (п. 8.40); рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) (п. 145); рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) (п. 75) тощо. Оскільки наведений позивачем механізм направлений на реальне виконання судового рішення, відповідає законодавству та правовим висновкам Верховного Суду і ЄСПЛ, суд вважає за можливе задовольнити такі позовні вимоги позивача за наведеним ним алгоритмом. Таким чином, позовна вимога позивача про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню з викладених вище підстав і у викладених вище пропорціях. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів судом встановлено наступне. Так, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) по 15 000 грн на кожну дитину до досягнення ними повноліття, починаючи з дати подання позову, тобто з 09.12.2020, а також допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу з один місяць. У свою чергу, 22.08.2009 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області в Книзі реєстрації шлюбу зроблено актовий запис № 684 і видано свідоцтво від 22.08.2009 серії [NUMBER] . Від шлюбу позивач та відповідач мають двоє дітей, а саме [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження від 10.03.2010 серії [NUMBER] та від 08.05.2014 серії [NUMBER] відповідно. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З приводу місця проживання дітей суд зазначає наступне. Даним рішенням суд визначає місце проживання [PERSON] ( [INFO] ) разом з її матір`ю (позивачем). [PERSON] ( [INFO] ), у зв`язку із досягненням чотирнадцяти років, згідно ч. 3 ст. 160 СК України визначає місце свого проживання самостійно. Поряд з цим, позивач разом з дітьми має постійне місце реєстрації та проживання по [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання від 17.11.2020 № № 04-28/3-16185, № 04-28/3-16186, № 04-28/3-16187 відповідно, а також актом щодо фактичного місця проживання від 17.11.2020. Згідно характеристик на дітей [PERSON] та [PERSON] від директора гімназії № 107 (м. Запоріжжя) від 15.10.2020, від тренера спортивного комплексу «Мотор Січ» від 21.10.2020, а також довідку КНП «ЦПМСД № 6» від 28.10.2020 № 1322/01-13 щодо стану здоров`я дітей, всіма питаннями у вказаних закладах позивач опікується особисто. Згідно додатково наданих позивачем документів, з початком війни позивач з дітьми на даний момент тимчасово знаходиться у вимушеній евакуації в Італійській Республіці, що підтверджується закордонним паспортом позивача, куди вписані її діти, а також їх посвідками на проживання в названій країні. При цьому відповідно до додатково наданих позивачем характеристик директора гімназії № 107 (м. Запоріжжя) від 05.09.2024 та від 09.09.2024 на дітей [PERSON] та [PERSON] відповідно (тобто видані в період евакуації), навчанням та вихованням дітей опікується виключно позивач. Таким чином, наведеним підтверджується проживання дітей разом з їх матір`ю (позивачем) з моменту подання позову (час, з якого позивач просить стягувати аліменти) і до сьогоднішнього дня, відтак право на стягнення з відповідача аліментів. Відповідачем дана обставина під час розгляду справи не оспорювалася. З приводу розміру аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У свою чергу, позивач просить стягнути з відповідача щомісячно по 15 000 грн аліментів на кожну дитину (у тому числі понад його офіційний дохід), мотивуючи це, зокрема, перевищенням витрат відповідача понад його офіційний дохід і його матеріальним становищем з посиланням на вищенаведену норму права. Відповідач же, у свою чергу, згоден сплачувати 4 000 грн аліментів на кожну дитину. На обґрунтування своєї позиції позивач у позовній заяві зазначила, що за наполяганням відповідача під час шлюбу вона займалася домашнім господарством, а також багато допомагала відповідачу організаційно в його професійній діяльності, тому левову частину коштів на спільне майно відповідач заробив під час шлюбу зі своєї професійної діяльності; під час подружнього життя позивач нетривалий час працювала офіційно і після цього неофіційно підробляла торгівлею в мережі Інтернет, проте ці кошти йшли на покриття повсякденних побутових витрат. Відповідач наведеного під час розгляду судової справи не оспорював. Вище судом було встановлено перелік спільного сумісного майна на загальну суму 5 781 981,53 грн (п`ять мільйонів сімсот вісімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна гривня п`ятдесят три копійки), набутого позивачем та відповідачем під час шлюбу за період з моменту його реєстрації 22.08.2009 до моменту подання позову про його розірвання 09.12.2020. У свою чергу, відповідачем разом відзивом на позовну заяву надано довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5, згідно яких він загалом за період з 2009 року по 2020 рік отримав дохід у розмірі 264 251 грн (двісті шістдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят одна гривня). Таким чином, вартість тільки спільного майна подружжя, яке підлягає розподілу (не рахуючи повсякденні витрати) суттєво перевищує офіційний дохід відповідача. При цьому відповідач не надав суду жодних пояснень та доказів, за рахунок чого було придбане таке майно і заперечень з цього приводу під час розгляду справи не висловив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе застосувати у даному випадку ч. 3 ст. 182 СК України та не обмежуватися розміром заробітку (доходу) відповідача. Відносно безпосередньо розміру аліментів суд приходить до наступного. Позивач в обґрунтування розміру аліментів посилається на ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Позивач наголошує, що дітей потрібно годувати здоровою та повноцінною їжею, яка є досить коштовною, фінансувати шкільні витрати, купувати якісний, зручний і фізіологічний одяг та взуття (при цьому діти швидко ростуть і речі потрібно постійно міняти не менше ніж два рази на рік), придбавати окремі підручники та учбові посібники, дітям потрібно відвідувати секції та кружки (зараз відвідують спортивну секцію з плавання), займатися естетичним розвитком, розвивати свій світогляд (подорожі, книги, відвідування концертів, музеїв та виставок тощо), поглиблено додатково вивчати як найцікавіші дисципліни, так і готуватись до шкільного зовнішнього незалежного оцінювання (за допомогою репетиторів). Також діти потребують витрачання коштів на дозвілля та інші особисті речі, на інвентар для навчання, хобі, техніку тощо. Крім того, як у будь-якої людини час від часу виникає потреба витрачати кошти на своє здоров`я. Крім того, діти потребують того, щоб батьки заздалегідь відкладали для них кошти для здобуття вищої освіти, яке на сьогоднішній день переважно є платним. Усе це потребує значних витрат. Відповідач під час розгляду справи заперечень з приводу наведених аргументів позивача не висловив. Частиною 2 ст. 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Пунктом 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оцінюючи вищенаведені обставини справи та докази, які їх підтверджують, беручи до уваги аргументи і заперечення, висловлені як позивачем, так і відповідачем, запропоновані ними розміри аліментів, а також майно, яке даним рішенням присуджується відповідачу,

Outcome: partial