Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Представник [PERSON] (далі - позивач) адвокат Созанська Т.І. звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просить: встановити факт самостійного виховання та утримання [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони з 26.07.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.01.2017 розірвано. У даному шлюбі [INFO] в сторін народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідач поїхала за кордон, де і проживає сьогодні. Дитина проживає із батьком та знаходиться на повному його утриманні. Позивач створив усі належні умови для проживання та розвитку сина, доглядає його та піклується про стан його здоров`я. Водночас, відповідач не бере участі у вихованні та утриманні спільної дитини сторін. З огляду на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси осіб,просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 26.11.2024 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.01.2025 за клопотанням представника позивача витребувано у ДПСУ відомості про перетин відповідачем державного кордону України. Протокольною ухвалою суду від 27.02.2025 замінено третю особу сектор служби у справах дітей Білецької сільської ради на Білецьку сільську раду. Відповідно до ч. 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомила. А тому, відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Представник позивача в судовому засіданні 12.06.2025 підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові. Також пояснила, що встановлення факту необхідне позивачу для отримання відповідної соціальної допомоги, можливості звернення батька до державних, медичних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, та в статусі батька, який самостійно утримує дитину. Представник третьої особи Білецької сільської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 12.00 год. 19.06.2025, в яке учасники справи не з`явились. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 26.07.2012, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.01.2017 у справі №607/10198/16-ц розірвано. У даному шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 24.04.2013). Відповідно до довідки №2 виданої 04.01.2024 Білецькою сільською радою, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Разом з ним зареєстрований та проживає його син [PERSON] , [INFO] . Згідно з актами від 12.03.2024 та 23.09.2024 про обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , на утриманні [PERSON] є малолітній син [PERSON] . Дитина усім необхідним забезпечена. Батько піклується про хлопчика самостійно. Матір дитини, зі слів родичів, 9 років проживає за кордоном. 28.05.2024 комунальним закладом «Мшанецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області» видано довідку №67 про те, що мати [PERSON] , учня 5 класу, [PERSON] контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, успішністю не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Відповідно до довідки №3 виданої 10.06.2024 [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на основному місці роботи на посаді менеджера зі збуту з 04.06.2024. Згідно з інформацією наданою Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (лист №19/11137-25-Вих від 07.02.2025), [PERSON] , [INFO] , перетнула кордон України 08.11.2019 в напрямку виїзду з України та після цього до України не поверталась. Виконавчий комітет Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 08.05.2025 ухвалив рішення №128 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини». Відповідно до вказаного рішення місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В ході судового розгляду справи заслухано пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які проживають у с. Мшанець поблизу позивача. Останні підтвердили, що [PERSON] самостійно виховує сина, оскільки матір дитини близько 10 років тому поїхала за кордон. Щодо розгляду цього спору в позовному, а не окремому провадженні. З приводу цього, на момент розгляду справи судом чинною є правова позиція, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (далі Постанова). У пункті 90 Постанови зазначено, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, зважаючи на вищевикладену позицію Великої Палати Верховного Суду, позивач вірно звернувся до суду саме в порядку позовного провадження. Щодо суті позовних вимог про встановлення факту, суд враховує таке. Пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведені у позовній заяві обставини вказують на те, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації цих прав. Встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1, 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Суд встановив, що малолітня дитина [PERSON] постійно проживає разом із батьком (позивачем) по [ADDRESS] , що підтверджується вищевказаними дослідженими судом доказами. З інформації ДПСУ встановлено, що мати дитини, відповідач по справі, з 08.11.2019 перебуває за кордоном України. Така тривала відсутність відповідача в Україні вказує на те, що місце її постійного проживання знаходиться в іншій країні. У суду відсутні докази того, що відповідач має бажання проживати разом із своїм сином [PERSON] або заперечує право позивача проживати із дитиною. Тому спір про місце проживання дитини між сторонами відсутній. При цьому, судом встановлено, що відповідач створив належні умови для проживання свого сина, виховує та утримує його самостійно без допомоги відповідача, доглядає та піклується про стан здоров`я дитини. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, враховуючи встановлені судом обставини, позов належить задовольнити. Окрім того, так як позов задоволено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved