Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 831,51 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» та [PERSON] укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020121059, на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 000 грн. та зобов`язалася його повернути разом із процентами за користування ним. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному 24 831,51 грн., яка складається з основної суми заборгованості - 5 000 грн., суми інфляційних втрат - 710,51 грн., відсотків в межах дії договору - 371 грн. та відсотків поза межами строку дії договору - 18 750 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак в тексті позову міститься вимога про розгляд справи у його відсутність. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві, а саме з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Крім того, відповідач вказала, що не визнає нарахованих процентів поза межами дії договору, оскільки наявний у неї екземпляр договору та наданий позивачем різняться між собою. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 04 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» та [PERSON] укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020121059. Відповідно до положень п.3.1. Договору Позивач на умовах Договору та Правил надає Клієнту грошові кошти у сумі визначеній п.5. Договору, а Клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим Договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п.5.3 даного Договору. Кредит надається Позичальнику на визначені ним особисто цілі. Так, відповідно до п. 5 Договору загальний розмір кредиту становить 5 000 грн. 04 грудня 2020 року на виконання умов договору позивачем було передано відповідачеві, грошові кошти у розмірі 5 000 грн., що підтверджується актом про видачу грошових коштів. Згідно з п. 4.3. Договору Клієнт зобов`язаний погасити заборгованість не пізніше останнього дня дії договору, зазначеного у п.п.5 розділі 5 цього Договору. Підпунктом 5 п. 5 Договору заборгованість має бути сплачена до 02 січн 2021 року. Як встановлено судом відповідно до п.п. 12,13 п. 5 Договору, наданого позивачем, базова процентна ставка становить 1,00% в день. Процентна ставка у разі користування кредитом поза межами строку дії Договору становить 2,5% в день (а.с. 6), а відповідно до п.п. 12,13 п. 5 Договору, наданого відповідачем, базова процентна ставка становить 1,00% в день. Процентна ставка у разі користування кредитом поза межами строку дії Договору становить 1,00% в день (а.с. 33). При цьому, відповідач в судовому засіданні не визнала, що підпис у договорі позивача, поставлений нею. В зв`язку з чим суддвічі витребовав у позивача оригінал кредитного договору, однак позивач його не надав. В враховуючи вищевикладене, суд приймає за основу примірник договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020121059 від 04.12.2020 року наданий відповідачем. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525-526, 530, 1050 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошовими коштами. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 30 грудня 2024 року відповідачка має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5 000грн. За умовами договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020121059 від 04.12.2020 року сторони погодили строк його дії до 02.01.2021 року. Відповідно до п.п.12, 13 п.5 Договору базова процентна ставка становить 1,00% (в день) протягом строку дії договору 30 днів. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Отже, сума відсотків за користування кредитом в межах строку дії договору (30 днів) становить 371 грн. з розрахунку 1% в день. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник незвільняється відвідповідальності занеможливість виконанняним грошовогозобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з розділом 5 договору сторони погоджуються, що у випадку користування кредитом після дати погашення договору, вказаної у п.п.5 п.5 договору (02.01.2021 року), умови щодо нарахування процентної ставки (п.п.12 п.5 договору 1,00% в день) не застосовується, а застосовується розмір процентної ставки, визначений у п.п.13 п.5 договору (1,00% в день). Під процентною ставкою, яка застосовується в разі користування кредитом поза межами строку дії договору (п.п.13) п.5 договору, маються на увазі проценти в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Договором №00020121059 від 04.12.2020 року були передбачені проценти за неправомірне користування кредитом це плата, яка встановлюється позивачем за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. Так, розмір процентів за неправомірне користування кредитом поза межами строку дії договору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 7 450 грн. за період з 03.01.2021 року по 01.06.2021 року з розрахунку 1,00% в день. Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що сума інфляційної складової боргу на підставі ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню становить 710,51 грн. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача стосовно застосування строків позовної давності, з наступних підстав. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України до від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду 30 грудня 2024 року в межах позовної давності. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн. заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020121059 від 4.12.2020 року, 371 грн. відсоткової ставки в межах дії договору, 710 грн. 51 коп. інфляційні втрати в період з 3.01.2021 року по 23.02.2022 року, 7 450 грн. відсоткової ставки за користування кредитом поза межами строку дії договору, 3 028 грн. судового збору, а всього 16 559 грн. 51 коп. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial