Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи: Орган опіки та піклування Семенівської селищної ради, Служба у справах дітей Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позову позивач вказала, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі 01.03.2019 року. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 06.09.2023 року рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області шлюб між ними розірвано. Діти фактично проживають з нею. Однак після розірвання шлюбу відповідач почав погрожувати, що забере у неї дітей, позбавить її батьківських прав. Вона повністю піклується за дітьми, цікавиться їхніми інтересами і потребами, займається їхнім вихованням та слідкує за розвитком та здоров`ям дітей. З часу розірвання шлюбу, вона ніколи не перешкоджала і не мала наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дітьми, але таке спілкування не повинно шкодити дітям, діти повинні розуміти де їх домівка і з ким вони проживають. Досягти згоди з відповідачем щодо проживання дітей вона не може, тому звернулася до суду з даним позовом. Враховуючи викладене, позивач просить суд: визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 03.03.2025 року позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України, а третій особі - строк для подання письмових пояснень та зобов`язано надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 09.04.2025 року залучено до участі у даній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Житомирської міської ради та зобов`язано її надати суду письмовий висновок щодо розв`язання даного спору. Ухвалою суду від 27.06.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті в цей же день. У судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися. Згідно заяви позивач просила розглянути справу у її відсутність, вказавши про підтримання позовних вимог, які просила задовольнити. 18.04.2025 року відповідач подав до суду заяву, в якій вказав, що проти задоволення позову не заперечує, справу просив розглянути у його відсутність. Треті особи подали клопотання про розгляд справи за відсутності представників. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7) та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вказала позивач, з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі 01.03.2019 року. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 11) та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.09.2023 року шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с. 8-10). Також, як вказала позивач, а відповідач не заперечив, після розірвання шлюбу між ними не було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, які проживають з позивачкою. 19.03.2025 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 49). Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 04.06.2025 № 767 затверджено висновок щодо визначення місця проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 60). Згідно висновку Виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 60 зворот). Вирішуючи вимоги за даним позовом суд виходить також з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, а також, що позивач не чинить жодних перешкод у спілкуванні батька з дітьми, відповідач на даний час не заперечує проти визначення місця проживання дітей з позивачкою, та приходить до переконання про можливість визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, підстав для звільнення відповідача від стягнення судового збору судом не встановлено, позивачем при подачі позову сплачено 1 211,20 грн. (а.с. 1), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved