Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

29 березня 2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просила: встановити факт проживання її та [PERSON] однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2007 року до [INFO]; визнати їх спільною сумісною власністю такі об?єкти нерухомого майна: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 4625855900:12:001:0197; житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 132, 4 кв. м, житловою 74,2 кв. м; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,1 кв. м; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майна. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 серпня 2019 року представник відповідача адвокат Зозуля А.В. подав відзив на позовну заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначає таке. Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 2007 року до 01 грудня 2007 року. 07 грудня 2007 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , копія якого додається. Отже, твердження позивача про те, що після розірвання їхнього шлюбу вони продовжували проживати як сім?я, не припиняючи шлюбно-сімейних відносин, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] в зазначений позивачем період перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а саме з [PERSON] . Також, оскільки [PERSON] на час народження дитини [PERSON] , який народився [INFO] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , то цілком очевидно, що відомості про батька дитини були внесені в актовий запис за вказівкою матері [PERSON] відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України. Також позивач вказує, що вона провела поховання [PERSON] , який помер [INFO] , за власні кошти, що підтверджує той факт, що шлюбні відносини між ними були стійкими, безперервними та тривали від моменту розірвання їх офіційного шлюбу 01 грудня 2007 року до дня смерті [PERSON] . Однак той факт, що позивач провела поховання [PERSON] може підтверджувати лише те, що вони разом проживали саме на день смерті [PERSON] , але аж ніяк не може підтверджувати факт їхнього спільного проживання саме з 01 грудня 2007 року до [INFO]. Також позивач вказує, що період їхнього спільного проживання підтверджується Актом встановлення місця проживання від 29 жовтня 2018 року, який затверджений міським головою м. Яворів, та яким встановлено, що [PERSON] , 1974 р.н., зареєстрована та проживає у [ADDRESS] , разом з нею не був зареєстрований, але проживав до дня його смерті [INFO] чоловік [PERSON] , на утриманні якого був син [PERSON] , [INFO] . По-перше, [PERSON] не був чоловіком [PERSON] , так як це вказано в Акті, оскільки шлюб між ними не було зареєстровано. По-друге, вказане в акті те, що разом з нею не був зареєстрований, але проживав до дня його смерті [INFO] [PERSON] , може підтверджувати лише те, що вони разом проживали саме на день смерті [PERSON] , але аж ніяк не може підтверджувати факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] саме з 01 грудня 2007 року до [INFO]. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де і постійно проживав. Окрім цього, нерухоме майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю, не являється таким, а є особистою власністю [PERSON] , в зв`язку з тим, що, по-перше, на момент придбання майна він у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних стосунках не перебував і ні з ким в цей період спільно не проживав, а по-друге, дане майно було придбано за особисті кошти [PERSON] , зокрема, які він отримав в результаті відчуження [PERSON] належного йому на праві особистої власності житлового будинку [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 23.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.I.). Зокрема, у вищезазначених Договорах купівлі-продажу, своє місце проживання [PERSON] вказує як: [ADDRESS] , що спростовує твердження позивача про те, що на момент придбання спірного майна вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до абзацу 3 пункту 7 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.08.2015 року, а також абзацу 6 пункту 5 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.08.2015 року, які були укладені між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), посвідчені приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Дидою I.М., вказано, що покупець стверджує продавцю та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що він у зареєстрованому шлюбі не перебуває, шлюбних договорів не укладав, у фактичних сімейних стосунках не перебуває та ні з ким не проживає, а також заявляє, про те, що грошові кошти, за які купляється цей житловий будинок/земельну ділянку, є його особистою власністю, а також відсутні будь-які особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права на вказані кошти та цей житловий будинок/земельну ділянку. Отже, вищевикладені обставини спростовують доводи позивача про те, що має місце факт проживання її та [PERSON] однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2007 року до [INFO], а також те, що спірне майно є їх спільною сумісною власністю. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку у цій квартирі, оскільки на момент приватизації цієї квартири [PERSON] у зареєстрованому шлюбі чи фактичних сімейних стосунках з [PERSON] не перебував та спільно не проживав. 06 серпня 2019 року представник відповідача адвокат Зозуля А.В. подав клопотання про витребування доказів, у яких він просив: витребувати в приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.I. належним чином завірену копію Договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.07.2015 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати в Яворівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області інформацію про те, на підставі чого (спільна заява батьків; вказівка матері) було зроблено у Книзі реєстрації народжень запис про батька дитини [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 211 від 24.12.2009 року; витребувати в Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ у Львівській області відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] станом на час його смерті [INFO] , можливе місце проживання: [ADDRESS] . 15 січня 2020 року представник позивача адвокат Варениця В.С. на виконання заявлених клопотань представника відповідача адвоката Зозулі А.В. надав: копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.07.2015 року; копію будинкової книги по квартирі [ADDRESS] ; копію паспорта [PERSON] . 15 січня 2020 року представник позивача адвокат Варениця В.С. подав до суду уточнену позовну заяву, у якій просив: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 15 грудня 2009 року до [INFO]; встановити факт батьківства [PERSON] , який помер [INFO] , щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із внесенням до актового запису № 211 від 24 грудня 2009 року в Книзі реєстрації народжень Яворівського районного відділу ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) запису про батька: [PERSON] , громадянин України, [INFO] , який помер [INFO] ; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступні об`єкти нерухомого та рухомого майна: земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4625855900:12:001:0197, за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 132,4 кв. м, житловою площею 74,2 кв. м; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,1 кв. м, житловою площею 17,3 кв. м; автомобіль марки «Фольксваген Кадді», 1996 року виробництва, червоного кольору, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеного майна. На обґрунтування позовних вимог зазначає таке. З [PERSON] позивач познайомилася у вересні 2005 року та стала з ним проживати у фактичних шлюбних відносинах в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] . З часу спільного проживання у них склалися нормальні подружні відносини, [PERSON] знайшов спільну мову та порозуміння з її сином від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] . Також у [PERSON] був син від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , який проживав з бабусею [PERSON] в м. Червоноград Львівської області, так як з 2000 року колишня дружина [PERSON] . [PERSON] виїхала в Іспанію. За взаємною домовленістю було вирішено, що після закінчення навчального 2005-2006 року [PERSON] стане проживати разом з ними в м. Яворові. Весною 2006 року приїхала колишня дружина [PERSON] . [PERSON] , яка за згодою батька забрала [PERSON] до Іспанії. На утримання сина [PERSON] сплачував аліменти та надавав додатково посильну матеріальну допомогу. 03 червня 2007 року вона і [PERSON] одружилися, їх шлюб був зареєстрований Середкевичівською сільською радою Яворівського району Львівської області, актовий запис № 7. Після реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] . 06.07.2012 року подружжям був придбаний автомобіль марки «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Восени 2007 року чоловік [PERSON] повідомив, що потрібно розірвати наш шлюб, щоб оформити йому шенгенську візу для поїздки в Іспанію, так як в сина [PERSON] за станом здоров`я планується операція. Тоді ж позивач із [PERSON] подали до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Яворівського районного управління юстиції у Львівській області спільну заяву про розірвання шлюбу та 01 грудня 2007 року нам було видано свідоцтва про розірвання шлюбу. Під час оформлення розірвання шлюбу чоловік сказав залишити його прізвище, оскільки це фіктивне розлучення на певний час. Разом з тим, [PERSON] не повідомив її, що він планує повторно одружитися з колишньою дружиною [PERSON] і про такий факт їй стало відомо лише з відзиву на позовну заяву. Після реєстрації розірвання шлюбу позивач з [PERSON] продовжували проживати однією сім`єю. Одного дня, коли [PERSON] повернулася додому, то виявила, що [PERSON] забрав з квартири частину своїх особистих речей і не відповідав на телефоні дзвінки. В кінці лютого 2008 року вона з [PERSON] помирилася і продовжили проживати разом. У лютому 2009 року позивач звільнилася з військової служби і разом з [PERSON] вирішили оформити шенгенські візи, щоб їздити в Польщу. Про те, що вони проживали разом, свідчать ті факти, що вони оформляли шенгенські візи в один день, також разом на одному автомобілі перетинали Державний кордон України багато разів. Від спільного проживання з [PERSON] позивач завагітніла, після чого [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] [INFO] позивач народила сина [PERSON] , реєстрація народження якого була проведена 24 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 211. Оскільки на час народження сина позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , запис про батька було проведено за її заявою в порядку ст. 135 СК України. Під час перебування в пологовому відділенні Яворівської центральної районної лікарні [PERSON] навідував її, приносив продукти та речі, цікавився її здоров`ям та здоров`ям сина, після виписки забрав її з сином додому. З часу народження сина і до своєї смерті [PERSON] визнавав та вважав себе батьком [PERSON] . Також факт визнання батьківства підтверджується довідками, які [PERSON] отримував в Будинкоуправлінні № 1 Яворівської КЕЧ району та Управлінні ПФУ у Яворівському районі Львівської області, щодо перебуванні на утриманні сина [PERSON] . Проживаючи разом, [PERSON] добросовісно та відповідально виконував свої батьківські обов`язки, допомагав у вихованні та розвитку сина, піклувався про нього тощо. Під час спільного проживання позивач та [PERSON] придбали будинок по [ADDRESS] . Оскільки повністю грошових коштів в сумі 40000 США доларів на придбання будинку в них не було, то [PERSON] вирішив продати набутий у власність в порядку спадкування за заповітом житловий будинок з господарськими спорудами в с. Сілець Сокальського району Львівської області та частину отриманих коштів за продаж будинку в сумі 10000 доларів США ними було використано на придбання 11 серпня 2015 року житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Після придбання вони разом розпочали ремонт. [INFO] [PERSON] раптово помер. Організацією похорону [PERSON] займалася позивач, а також допомагала його мама [PERSON] . Після похорону [PERSON] за заявою спадкоємця за законом сина [PERSON] 24.10.2018 року приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. була відкрита спадкова справа. Відповідач у справі [PERSON] заперечує право позивача на частку в майні, набутому за час проживання однією сім`єю з покійним [PERSON] , з яким вона не перебувала в шлюбі, а також право їхнього з [PERSON] сина [PERSON] на спадкування за законом. З огляду на зазначене вище, просить позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 15 січня 2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та вирішено витребувати з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин Державного кордону України громадянином України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за період з 01.02.2009 по 18.10.2018. 13 лютого 2020 року від Державної прикордонної служби України, на адресу суду надійшов витяг з інформацією щодо перетину кордону [PERSON] в зазначений період. 06 травня 2020 року представник позивача адвокат Варениця В.С. подав до суду клопотання про призначення посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи, на вирішення якої поставити питання: чи можливо встановити генетичні ознаки ДНК-профіль зразків біологічного матеріалу (шматочки внутрішніх органів) від трупа громадянина [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , зразки якого надані на експертне дослідження Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи»; якщо так, то чи є біологічна спорідненість між дитиною [PERSON] , [INFO] , та громадянином [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , зразки якого надані на експертне дослідження Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи». Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 06 травня 2021 року клопотання адвоката Варениці В.С. задоволено, та призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. На час проведення експертизи, провадження у справі зупинено. 29 червня 2021 року з Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшло клопотання експерта Бено Ю.Й. про надання зразків біологічного матеріалу від трупа громадянина [PERSON] для виконання ухвали суду. 02 серпня 2021 року з Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшло клопотання експерта Бено Ю.Й. про надання додаткових зразків біологічного матеріалу померлого [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 01 листопада 2021 року головуючим суддею обрано Поворозника Д.Б. 09 листопада 2021 року представник позивача адвокат Варениця В.С. подав до суду повідомлення про наявність додаткових зразків біологічного матеріалу. 30 листопада 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта від 22 листопада 2021 року № СЕ-19/114-21/10703-БД, згідно з яким генетичні ознаки наданих на дослідження фрагментів тканин організму померлого [PERSON] не встановлені. Генетичні ознаки наданого на дослідження зразка букального епітелію [PERSON] встановлено та наведено в таблиці результатів дослідження. Питання не вирішували у зв?язку з невстановленням генетичних ознак фрагментів тканин організму померлого [PERSON] 23 травня 2022 року у судовому засіданні адвокат Варениця В.С. подано клопотання про корегування питань в ухвалі про призначення експертизи, у якому він просить призначити судову молекулярно-генетичну експертизу. 07 червня 2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Шимчишина І.С. подав заперечення на клопотання від 11 квітня 2022 року, у якому просив відмовити у задоволенні клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. 14 червня 2022 року адвокат Варениця В.С. у судовому засіданні подав клопотання про залишення без розгляду клопотання про корегування питань в ухвалі про призначення експертизи від 11 квітня 2022 року. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 14 червня 2022 року у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, відмовлено. В судовому засіданні 14 червня 2022 року адвокат Варениця В.С. подав до суду клопотання про призначення судових молекулярно-генетичної експертизи, на вирішення якої просив поставити запитання, чи є біологічна спорідненість по чоловічій лінії між [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнім [PERSON] , [INFO] . Також 14 червня 2022 року позивач [PERSON] подала до суду заву про виклик свідків. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 05 липня 2022 року задоволено клопотання [PERSON] про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, на вирішення якої поставлено питання: чи є біологічна спорідненість по чоловічій лінії між [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнім [PERSON] , [INFO] ? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Постановою Львівського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Шимчишина І.С. задоволено частково: ухвалу Яворівського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року змінено, виключено з мотивувальної частини абзац «Щодо доводів представника відповідача [PERSON] адвоката Зозулі А.В. про те, що оскільки [PERSON] знаходиться за межами України і не зможе з?явитися для проведення експертизи, зокрема, для надання біологічних зразків, суд зазначив, що відповідно до норм ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов?язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій». 06 березня 2023 року з Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на адресу суду надійшло клопотання про скерування осіб для відібрання зразків і оплати вартості проведення експертизи за ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 05 липня 2022 року про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Супровідним листом Яворівського районного суду Львівської області від 08 березня 2023 року сторонам надіслано клопотання експерта № СУ-19/114-23/2846-БД/Кл-1 від 21 лютого 2023 року. 13 березня 2023 року представник відповідача адвокат Зозуля А.В. подав до суду клопотання про неможливість прибуття [PERSON] до експертної установи для відбору зразків, оскільки останній перебуває за кордоном. 18 березня 2023 року з Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи у зв`язку з неявкою [PERSON] , що унеможливило відібрання зразків для проведення експертизи. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Шимчинина І.С. до матеріалів справи долучено відповідь на адвокатський запит Управління соціального захисту населення Яворівської РДА Львівської області від 23 листопада 2020 року, згідно з якою [PERSON] одержувала допомогу на дитину одинокій матері, станом на 20 листопада 2023 року на обліку не перебуває, жодного виду допомог не одержує. В ході розгляду справи позивач [PERSON] підтримала в повному обсязі позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві від 15 січня 2020 року, з підстав, наведених в цій і первинній позовних заявах, надала суду такі пояснення. Вона познайомилась із [PERSON] у середині вересня 2005 року, через 2 - 3 місяці почали проживати разом у її квартирі позивача у [ADDRESS] . На той час він ще проходив військову службу в Військовій частині [NUMBER] , а вона працювала в медичній частині на території військового містечка. В червні 2007 року вони одружилися. [PERSON] звільнився в жовтні 2008 року. Він перебував на квартирному обліку для отримання квартири. Вони розірвали шлюб 01 грудня 2007 року, однак після розлучення продовжували проживати разом однією сім`єю. Також з невідомих їй причин, 07 грудня 2007 року її чоловік зареєстрував шлюб з колишньою дружиною [PERSON] . [INFO] у них народився син. Після народження сина [PERSON] подав позов про розірвання шлюбу, рішенням суду шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Вказала, що вона з [PERSON] проживали у її квартирі однією сім`єю, він завжди визнавав сина [PERSON] своїм сином. В актовому записі про народження сина батьком також вказаний [PERSON] . У 2018 році [PERSON] помер. Після його смерті їх син отримав виплату по втраті годувальника. Протягом всього зазначеного часу до смерті [PERSON] вони проживали разом однією сім`єю, разом виховували сина, вели спільне господарство, спільний бюджет, разом вирішували всі побутові питання. Також за час спільного проживання із [PERSON] , вони разом, за спільні кошти, придбали рухоме і не рухоме майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по [ADDRESS] , житловий будинок за цією адресою, квартиру [ADDRESS] , і автомобіль марки «Фольксваген Кадді», 1996 року виробництва. Докази їх спільного проживання однією сім`єю та на підтвердження батьківства містяться в матеріалах справи, а також можуть бути підтверджені показами свідків. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] підтримав в повному обсязі позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві від 15 січня 2020 року, з підстав, наведених в цій і первинній позовних заявах, підтримав пояснення позивача, зазначив, що позовні вимоги та обставини, викладені в позовній заяві і повідомлені позивачем, повністю підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, поясненнями сторін і показаннями свідків. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] не заперечила проти задоволення позовних вимог і надала суду такі пояснення. Підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] з 2005 року проживали постійно разом як одна сім`я в квартирі позивачки в місті Яворові, пізніше зареєстрували шлюб. Часто приїжджали до неї, а вона до них. Також вони багато разом працювали, разом їздили до Польщі. Про розірвання шлюбу між ними вона нічого не знала, дізналася лише після смерті [PERSON] . Коли народився [PERSON] , [PERSON] дуже радів, завжди визнавав його своїм сином, а вона - внуком. Вказала, що часто, не рідше одного разу на місяць, приїжджала до них, провідувала онука, допомагала їм. За час спільного проживання позивач і [PERSON] придбали будинок в смт Немирів і квартиру в м. Яворів. Свою квартиру в місті Яворові [PERSON] хотів залишити сину [PERSON] , а будинок в Немирові - [PERSON]. Вона була на весіллі [PERSON] та [PERSON] і на хрестинах їх сина [PERSON] . Їй не було відомо про те, що [PERSON] уклав шлюб з першою дружиною [PERSON] у 2007 році. В ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] адвокат Цап О.Р. позовні вимоги заперечила з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, надала суду такі пояснення. [PERSON] записаний батьком [PERSON] зі слів матері. На час народження сина [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Зазначила, що факт спільного проживання та факт батьківства не доведено належними доказами. Їй невідомо причин повторного укладання шлюбу між [PERSON] і його першою дружиною [PERSON] , знає що вони спілкувались, коли [PERSON] перебувала на території України. Також їй не відомо, чи вони проживали разом після реєстрації цього шлюбу. В ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] адвокат Шимчишин І.С. позовні вимоги заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, надав суду такі пояснення. Вказав, що обов`язком позивача є довести позовні вимоги, однак вона не надала належних доказів на підтвердження факту визнання батьківства та вставлення факту проживання однією сім`єю. Пояснень відповідача [PERSON] , на його думку, недостатньо, а інших доказів немає. [PERSON] був двічі одружений з тією ж жінкою - мамою відповідача, що свідчить про його складні відносини з позивачем. Також згідно з долученою матеріалів справи довідкою з Управління соціального захисту, позивач мала статус одинокої матері, отримувала відповідну допомогу, що свідчить про те, що не перебувала у шлюбі як зареєстрованому, так і цивільному. Також при укладенні договорів купівлі-продажу [PERSON] вказував, що не перебуває у шлюбі. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду такі показання. Позивач - його тітка, сестра мами. З [PERSON] познайомився на родинному святі, коли вони з [PERSON] почали жити разом, у 2005 чи 2006 році. Проживали вони у квартирі [PERSON] , точної адреси він не пам`ятає, будинок знаходився у військовому містечку в [ADDRESS] , квартира була на третьому поверсі багатоквартирного будинку. На їх весіллі не був. Мама розповіла, що [PERSON] з [PERSON] проживають разом. Він інколи приїжджав до них. [PERSON] з [PERSON] разом їздили до Польщі по товари для подальшого продажу, він неодноразово їздив з ними. Також [PERSON] з [PERSON] шукали будинок щоб придбати, знайшли в селищі Немирів, він дізнався зі слів мами. [PERSON] розповідав йому про плани ремонту в будинку. Коли [PERSON] помер, він за проханням [PERSON] допомагав з перекриттям даху. Вказав, що знає, що вони разом проживали, оскільки він з [PERSON] близькі родичі, в сім`ї про це говорили, вони завжди були разом на родинних святах, зокрема, на весіллі у нього в 2012 році. Пояснив, що йому відомо, що вони завжди проживали разом до смерті [PERSON] , оскільки він часто бував в них вдома. Також у них народився син [PERSON] , його двоюрідний брат. [PERSON] спілкувався з [PERSON] як батько з сином, [PERSON] називав його татом. Кожного року приїжджали втрьох до родичів на свята. Йому не відомо про те, що вони розлучалися, також не відомо, що [PERSON] отримувала допомогу як одинока мати. Може ствердити, що з часу їх знайомства до смерті [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] проживали разом як сім`я, разом виховували сина, якого [PERSON] визнавав своїм. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду такі показання. Вона є хресною мамою сина [PERSON] [PERSON] . З позивачем познайомилась, коли остання прийшла на службу у Військову частину [NUMBER] . Із [PERSON] вона була знайома з 2002 року, вони разом проходили військову службу у Військовій частині [NUMBER] , працювали в одному кабінеті, часто спілкувались. Коли вона подружилась з [PERSON] , він ще не був одружений. Коли познайомилась з [PERSON] , вони з [PERSON] вже проживали разом. Коли [PERSON] знайомив її з [PERSON], представив [PERSON] своєю дружиною. Вказала що вона подружилась з [PERSON] через короткий проміжок часу, вони спілкувались, ходили в гості одна до одної. Коли у них народився син [PERSON] та [PERSON] запропонували їй стати його хресною мамою, вона погодилась. Святкували хрестини в квартирі [PERSON] . [PERSON] завжди визнавав і називав [PERSON] своїм сином, піклувався про нього, утримував. Ствердила, що бачила, що вони проживали разом, як сім`я, бачила їх стосунки. Часто після роботи приходила до них в гості, оскільки в неї не було своєї сім`ї, вони приходили в гості до неї. Дружила з їх сім`єю постійно, до дня смерті [PERSON] , надані до цього часу дружить з [PERSON] , частко спілкуються. Не знала про те, що вони розлучилися, так само не знала що позивач отримувала допомогу як одинока мати. У неї ніколи не було сумнівів, що вони чоловік та дружина, оскільки часто бачила їх, що вони проживають постійно разом, бачила як вони спілкуються між собою, як чоловік та дружина, чула їх спілкування по телефону, вони обговорювали сімейні, побутові теми. За весь час знайомства з [PERSON] і [PERSON] та їх спільного життя, вона не бачила змін у їхніх стосунках. Знає, що вони придбали будинок в смт Немирів. До того неодноразово чула, як вони разом радились про це, обговорювали, шукали будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду такі показання. Він є хресним батьком сина позивача [PERSON] . Позивача знає з 2000 року, познайомились через спільних знайомих, вона є двоюрідною сестрою його дружини. [PERSON] знає з 2005 року, познайомились на весіллі родичів. З часу знайомства постійно спілкувались з ним, до смерті останнього. Знає, що вони проживали разом, згодом зареєстрували шлюб, вели спільне господарство, оскільки вони часто бачились, спілкувалися, ходили в гості одні до одних, як на свята, так і могли просто зустрітися. [PERSON] і [PERSON] завжди були разом, стосунки в них були як чоловіка і дружини. Проживали вони в м. Яворові, в квартирі [PERSON] , точної адреси не пам`ятає, саме туди вони приходили в гості. Вони проживали у двокімнатній квартирі, коли він з дружиною залишались в них ночувати, він і дружина спали в одній кімнаті, [PERSON] і [PERSON] ночували в іншій. Зустрічалися в середньому раз на місяць, по телефону спілкувались 1-2 рази на тиждень. Від [PERSON] дізнався, що той був раніше одружений з іншою жінкою, про колишню сім`ю багато не розповідав, лише те, що має сина. Не знав, що [PERSON] і [PERSON] розірвали шлюб. Знає, що [PERSON] і [PERSON] приблизно у 2015 році купили разом будинок в смт Немирів, [PERSON] говорив, що вони придбали разом з [PERSON] , ніколи не казав, що придбав сам. Так само знає, що вони разом придбали автомобіль. Також йому відомо, що вони часто їздили разом до Польщі. Впевнений, що [PERSON] і [PERSON] проживали як чоловік і дружина, сумнівів у цьому в нього немає також [PERSON] завжди визнавав і називав [PERSON] своїм сином, ставився до нього як батько. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала суду такі показання. Знала [PERSON] з 1996 року, він служив разом з її чоловіком, інколи зустрічались. З 2004 по 2007 рік вона з [PERSON] служили разом, сиділи в одному кабінеті. Вона звільнилась з військової служби у 2007 році, а [PERSON] через рік. З того часу вони надалі часто спілкувалися, 2 рази в тиждень разом їздили до Польщі купувати товар. [PERSON] також часто їздила разом з ними, інколи брали сина з собою. Вони регулярно їздили до Польщі приблизно до 2014 чи 2015 року. З позивачем [PERSON] одружився, ще коли проходив військову службу. Вона не знала, що вони розлучилися. Бачила їх часто разом, вони виховували сина [PERSON] , було зрозуміло, що вони сім`я. [PERSON] дуже любив [PERSON] , завжди визнавав його своїм сином. Було видно, що вони сім`я. Розуміла це з їх поведінки, ставлення одне до одного, спільного виховання дитини, у них вдома панувала домашня атмосфера, як вони почували і поводили себе вдома, разом запрошували мене в гості, зустрічали, подавали страви на стіл. Бачила що у них був спільний бюджет, коли розраховувались за товар, вони разом обговорювали справи, кошти, покупки. Часто приходила до них в гості, приблизно раз на місяць, вони проживали у квартирі [PERSON] по [ADDRESS] . Знає, що у [PERSON] була своя квартира в цьому будинку, але там вона ніколи не була. Знала, що [PERSON] був одружений раніше. Помер [PERSON] від серцевого нараду, вона була на похороні, організацією похорону займались [PERSON] та її старший син від першого шлюбу. Свідок ствердила, що [PERSON] та [PERSON] були чоловіком і дружиною проживали разом як повноцінна сім`я, виховували спільного сина, в цьому в неї не було жодних сумнівів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала суду такі показання. Вона є сусідкою позивачки, знайомі з 2002 року. З [PERSON] познайомила їх [PERSON] , вони ще тоді не були одружені. Зі слів [PERSON] їй стало відомо, що вони одружилися, якого року не пам`ятає, можливо у 2005 році. Не знала про те, що вони розлучилися, оскільки вони їй про це не казали і вона не бачила жодних змін в їх стосунках. Стосунки у них були хороші, завжди були разом, їздили разом в Республіку Польща. Вона підтримувала спілкування з сім`єю [PERSON] , оскільки в них були діти однакового віку, часто ходили в гості один до одного. Вказала, що бачила як вони зранку виходили разом з квартири, повертались додому. [PERSON] відносився до [PERSON] з повагою, ніжністю. У них був син [PERSON] , [PERSON] завжди визнавав його своїм сином, виховував, доглядав, утримував. Може ствердити, що [PERSON] та [PERSON] жили як чоловік та дружина, у них була повноцінна сім`я. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала суду такі показання. Повідомила, що вона живе по сусідству у будинку [ADDRESS] . Знайома із [PERSON] з 2005 року, їх сини ходили разом до школи, тоді подружились і підтримують стосунки до цього часу. З [PERSON] познайомилась, коли приходила в гості до них. Вона працює у дитячому садку, з 2009 року була вихователем в групі їх сина [PERSON] . [PERSON] і [PERSON] забирали сина з садочку, разом або по черзі, коли не встигали, телефонували мені, я забирали дитину до себе, а потім вони забирали додому. Двоє приходили на дитячі свята в садочок, на батьківські збори. [PERSON] завжди визнавав [PERSON] своїм сином, брав участь в його вихованні, утриманні. Спілкувались періодично, інколи приходили в гості один до одного, з [PERSON] спілкується і до сьогодні. [PERSON] і [PERSON] проживали як чоловік і дружина, коли приходила до них в гості, вони завжди були разом, з їх поведінки, ставлення одне до одного було видно, що вони сім`я. Знала, що вони були розлучені, але продовжували проживати разом, не знає чому вони розлучилися. Їй відомо що [PERSON] був одружений раніше, його колишньої дружини не знає. Спільно їздили до Польщі, купували товар, розвантажували, продавали через «Нову пошту». У неї ніколи не було сумнівів, що вони сім`я. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала суду такі показання. Вона є сусідкою позивачки. Її чоловік [PERSON] з 2015 чи 2016 року винаймав квартиру у [ADDRESS] , власником якої був [PERSON] , а з 2018 року до 2020 року вона також проживала у даній квартирі з чоловіком. Розрахунок за проживання проводив чоловік, всі документи та кошти за комунальні послуги віддавав [PERSON] , яка проживала в цьому ж будинку, у сусідньому під`їзді в квартирі [ADDRESS] . Чоловік розповідав їй, що це [PERSON] казав йому надавати кошти і документи за квартиру [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] помер у 2018 році. Після його смерті, за згодою позивачки, вона з чоловіком продовжували жити в цій квартирі. Часто бачила позивача та [PERSON] разом в магазині, на прогулянці та коли приносила кошти за квартплату. Вони поводили себе як чоловік і дружина. Чоловік завжди казав їй, що вони сім`я, оскільки був добре знайомий з ними. В неї не було сумніву, що вони чоловік та дружина. В них була дитина, син [PERSON] , підліткового віку. Часто бачила як [PERSON] та [PERSON] гуляли разом з дитиною. Заслухавши пояснення та оцінивши доводи сторін і їх представників, оцінивши показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що 03 червня 2007 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Середкевичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 7, після реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 27 грудня 2018 року. 01 грудня 2007 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу від 01 грудня 2007 року серії [NUMBER] , виданого Відділом РАЦС Яворівського РУЮ Львівської області. 07 грудня 2007 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 16, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 12 грудня 2007 року серії [NUMBER] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2009 року у справі № 2-2301/2009 шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією цього рішення суду та копією Свідоцтва про розірвання шлюбу від 19 березня 2010 року серії [NUMBER] . [INFO] народився [PERSON] , реєстрація народження була проведена 24 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 211. В Актовому записі батьками вказані: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Оскільки на час народження сина [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , запис про батька було проведено за її заявою в порядку ст. 135 Сімейного кодексу України. Наведене підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої стаття 135 Сімейного кодексу України від 09 червня 2015 року та копією Свідоцтва про народження від 24 грудня 2009 року серії [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 20 жовтня 2018 року серії [NUMBER] . Відповідно до відомостей, що містяться в Будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в квартирі [ADDRESS] , та паспорті громадянина України [PERSON] , останній був зареєстрований за вказаною адресою з 04 липня 2003 року до дня смерті [INFO] . Також [PERSON] надала суду: копію Акту встановлення місця проживання від 29 жовтня 2018 року, який затверджений міським головою м. Яворів, та в якому вказано, що комісія міської ради встановила, що [PERSON] , 1974 р.н., зареєстрована та проживає у [ADDRESS] , разом з нею не був зареєстрований, але проживав до дня його смерті [INFO] чоловік [PERSON] , на утриманні якого був син [PERSON] , [INFO] ; копію довідки КП «Житлокомунсервіс» від 22 жовтня 2018 року № 2169 про те, що [PERSON] , яка зареєстрована та проживає по [ADDRESS] , здійснила поховання свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , за власний рахунок; копію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 29 червня 2008 року № 85 про звільнення [PERSON] з військової служби; копію довідки Яворівської КЕЧ району від 15 листопада 2011 року, виданої [PERSON] про те, що він звільнений в запас з військової служби і має на утриманні одну неповнолітню дитину - син [PERSON] , [INFO] ; копію довідки, виданої ГУ ПФУ у Львівській області про те, що він не одержує жодного виду пенсії чи надбавок на дитину, а саме [PERSON] , [INFO] ; копію її нотаріально посвідченої заяви від 27 липня 2015 року, згідно з якою вона як мати надає згоду на тимчасові поїздки за кордон малолітньому сину [PERSON] в супроводі [PERSON] та/або її супроводу, в тому числі на оформлення необхідних документів для виїзду за кордон; копії Розрахункових книжок по оплату за квартиру, комунальні і другі послуги, за електроенергію за 2006-2010 роки щодо квартири [ADDRESS] , квартиронаймач - [PERSON] ; копію Свідоцтва про Таїнство Хрещення [PERSON] , в якому хресними батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] ; копію Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2001 року, виданого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н.М., відповідно до якого [PERSON] успадкував майно після смерті баби [PERSON] ; копії окремих сторін паспортів [PERSON] - громадянина України і для виїзду за кордон. Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин Державного кордону України громадянами України за період 06 грудня 2014 року до 15 жовтня 2018 року, зазначені особи багато разів (понад 100) здійснювали короткострокові виїзди за межі України в Республіку Польща, переважно в межах однієї доби, в більшості випадків в той самий час. Згідно з відповіддю від 23 листопада 2020 року № 05-2396, наданою на адвокатський запит представника відповідача [PERSON] адвоката Шимчинина І.С., Управління соціального захисту населення Яворівської РДА Львівської області, повідомило, що [PERSON] одержувала допомогу на дитину одинокій матері відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» до 31 грудня 2018 року, станом на 20 листопада 2023 року на обліку не перебуває, жодного виду допомог не одержує. Щодо позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання її та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 15 грудня 2009 року до [INFO], суд зазначає таке. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Як описано вище, на підтвердження факту спільного проживання із [PERSON] в період з 15 грудня 2009 року до [INFO] [PERSON] надала суду: копію Акту встановлення місця проживання від 29 жовтня 2018 року, згідно з яким комісія Яворівської міської ради встановила, що із [PERSON] , яка зареєстрована та проживає по [ADDRESS] , не був зареєстрований, але проживав до дня його смерті [INFO] чоловік [PERSON] , на утриманні якого був син [PERSON] ; копію довідки КП «Житлокомунсервіс» від 22 жовтня 2018 року про те, що [PERSON] здійснила поховання свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; копію нотаріально посвідченої заяви від 27 липня 2015 року, згідно з якою вона як мати надає згоду на тимчасові поїздки за кордон малолітньому сину [PERSON] в супроводі [PERSON] та/або її супроводу, в тому числі на оформлення необхідних документів для виїзду за кордон; інформацію Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин Державного кордону України громадянами України за період 06 грудня 2014 року до 15 жовтня 2018 року, згідно з якою [PERSON] і [PERSON] в цей період понад 100 разів здійснювали короткострокові виїзди за межі України в Республіку Польща, переважно в межах однієї доби, в більшості випадків в той самий час. Також позивач надала суду: копію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 29 червня 2008 року № 85 про звільнення [PERSON] з військової служби; копію довідки Яворівської КЕЧ району від 15 листопада 2011 року, виданої [PERSON] про те, що він звільнений в запас з військової служби і має на утриманні одну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] ; копію довідки, виданої ГУ ПФУ у Львівській області про те, що [PERSON] не одержує жодного виду пенсії чи надбавок на дитину [PERSON] , [INFO] ; копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2011 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 05 грудня 2011 року серії СЕВ № 636684, якими підтверджується право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] яким підтверджується право власності [PERSON] на автомобіль марки «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер [NUMBER] ; копію договору купівлі-продажу від 23 липня 2015 року, згідно з яким [PERSON] відчужив [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] ; копії договорів купівлі-продажу від 11 серпня 2015 року, укладених між [PERSON] і [PERSON] , згідно з якими [PERSON] придбав земельну ділянку кадастровий номер 4625855900:12:001:0197 та житловий будинок по [ADDRESS] , а також копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 серпня 2015 року № 42087126 і № 42085906, згідно з якими за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані об`єкти нерухомого майна; копію Свідоцтва про смерть [PERSON] від 20 жовтня 2018 року серії [NUMBER] ; копію Будинкової книги квартири [ADDRESS] , власником якої був [PERSON] і де останній був зареєстрований; копії Розрахункових книжок по оплату за квартиру, комунальні і другі послуги, за електроенергію за 2006-2010 роки щодо квартири [ADDRESS] , квартиронаймачем якої був [PERSON] ; копію Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2001 року, відповідно до якого [PERSON] успадкував майно після смерті баби [PERSON] ; копії окремих сторін паспортів [PERSON] - громадянина України і для виїзду за кордон. Отже, [PERSON] надала суду як копії документів, які містять відомості про її проживання разом із [PERSON] та взаємовідносини з ним, так і особистих документів [PERSON] , які посвідчують його особу, документів щодо проходження і звільнення з військової служби, правовстановлюючих документів на об`єкти рухомого і нерухомого майна, документів щодо реєстрації місця проживання, оплати комунальних послуг, укладених ним правочинів. Наявність у [PERSON] описаних документів, на думку суду, безумовно свідчить про її дуже близькі стосунки із [PERSON] , наявність у них спільних майнових, господарських і побутових питань. Також в ході розгляду справи відповідач [PERSON] , яка є мамою [PERSON] , однозначно підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] з 2005 року проживали постійно разом як одна сім`я, спільно придбавали майно, про розірвання шлюбу між ними вона дізналась лише після смерті сина, а про те, що він уклав шлюб з першою дружиною [PERSON] у 2007 році їх не було відомо, при цьому вона постійно спілкувалась з ними, часто, не рідше одного разу на місяць, приїжджала до них. Суд вважає пояснення [PERSON] особливо цінними, оскільки, як зазначено вище, яка є мамою [PERSON] , тобто була для нього однією з найближчих родичів, постійно контактувала як з ним, так і з [PERSON] та дитиною [PERSON] , який без сумніву вважає невісткою і внуком. Пояснення [PERSON] важливі і цінні також і тому, що задоволення позовних вимог [PERSON] безпосередньо впливає на її права та інтереси як спадкоємця першої черги після смерті її сина [PERSON] . Також ряд свідків в судовому засіданні надали ідентичні, чіткі, послідовні та обґрунтовані показання, в яких однозначно стверджували, що в період, за який позивач просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю із [PERSON] , 2009-2018 роки, а фактично з 2007 року, [PERSON] і [PERSON] проживали як чоловік і дружина, проживали разом, виховували спільну дитину, мали спільні права та обов`язки (майнові і немайнові), вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом придбавали майно. Показання цих свідків суд бере до уваги та вважає достовірними, враховуючи, крім того, що такі показання були надані під присягою та після попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, також і особи самих свідків, а саме: [PERSON] є племінником (сином рідної сестри) [PERSON] , із [PERSON] був знайомий з 2005 чи 2006 року, часто контактував з ними, допомагав у побутових питаннях; свідок [PERSON] є хресною мамою сина [PERSON] [PERSON] , із [PERSON] вона була знайома з 2002 року, з позивачем познайомилась калька років пізніше, вони разом проходили військову службу, часто спілкувались, підтримує стосунки з позивачкою до цього часу; свідок [PERSON] хресним батьком сина позивача [PERSON] , [PERSON] знає з 2000 року, вона є двоюрідною сестрою його дружини [PERSON] знає з 2005 року, також часто спілкувались, підтримує стосунки з позивачкою до цього часу; свідок [PERSON] знала [PERSON] з 1996 року, разом проходили військову службу, після звільнення з якої продовжували часто спілкуватись; свідок [PERSON] є сусідкою позивачки, знайомі з 2002 року, знала, що вона з [PERSON] одружилися, водночас. Їй не було відомо, що вони розлучилися і вона не бачила жодних змін в їх стосунках, ствердила, що [PERSON] та [PERSON] жили як чоловік та дружина, у них була повноцінна сім`я; свідок [PERSON] є сусідкою, знайома із [PERSON] з 2005 року, підтримують стосунки до цього часу, у неї ніколи не було сумнівів, що вони сім`я; свідок [PERSON] є сусідкою позивачки, спочатку її чоловік [PERSON] , в згодом вони разом винаймали квартиру, власником якої був [PERSON] , часто бачила позивача та [PERSON] разом, в неї не було сумніву, що вони чоловік та дружина. Доводи представника відповідача [PERSON] адвоката Шимчинина І.С., висловлені в судових дебатах, про те, жоден із свідків не вказав про наявність між позивачкою і [PERSON] інтимних стосунків, поцілунків, обіймів, ніжних слів, тримання за руки, дарування та носіння каблучок, квітів, подарунків, суд відхиляє, оскільки такі доводи є надуманими, не спростовують наведених вище висновків суду, підтверджених належними, допустимими і достатніми доказами, а також зазначає, що сам представник відповідача не намагався з`ясувати даний обставин в ході допиту свідків, а незазначення цього свідками без конкретних запитань до них щодо даних питань, на думку суду, не свідчить, що відповідні форми прояву подружніх стосунків між [PERSON] і [PERSON] були відсутні. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що у зазначених вище договорах купівлі-продажу спірного майна від 11 серпня 2015 року - житлового будинку і земельної ділянки вказано, що [PERSON] (Покупець) стверджує продавцю та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що він у зареєстрованому шлюбі не перебуває, шлюбних договорів не укладав, у фактичних сімейних стосунках не перебуває та ні з ким не проживає, а також заявляє, про те, що грошові кошти, за які купляється цей житловий будинок/земельну ділянку, є його особистою власністю, а також відсутні будь-які особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права на вказані кошти та цей житловий будинок/земельну ділянку, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами у справі та належним чином оціненими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, що дає підстави для висновку про проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період. Аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 757/19682/18-ц. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] адвоката Шимчинина І.С. про те, що згідно з відповіддю Управління соціального захисту населення Яворівської РДА Львівської області від 23 листопада 2020 року [PERSON] одержувала допомогу на дитину одинокій матері, що свідчить про те, що вона не перебувала у шлюбі як зареєстрованому, так і цивільному, суд вважає, що з врахуванням встановленими обставинами та досліджених доказами, які дають підстави для висновку про проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, дана обставина сама по собі жодним чином не спростовує зазначених вище висновків суду, а може свідчити лише про недобросовісну поведінку позивачки при поданні відповідних документів до органів соціального захисту. Наведені вище докази (документи і показання свідків) в їх сукупності, на думку суду, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків у [PERSON] та [PERSON] в період з 01 грудня 2007 року (з дня розірвання шлюбу) до [INFO] (дня смерті [PERSON] ). Водночас, суд враховує, що згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В порядку частини четвертої вказаної статті сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 6 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання. Положеннями ст. 74 СК України врегульовані майнові права осіб, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Ці положення є виключенням, а отже, особи, які проживали без реєстрації шлюбу інших прав, ніж визначені цією статтею, не набувають. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Сімейного кодексу України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. У постанові Верховного Суду від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 зазначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними. Таким чином, оскільки [PERSON] з 07 грудня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що був розірваний рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2009 року, яке відповідно до чинної на той час редакції ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України набрало законної сили 14 грудня 2009 року, суд не може встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в цей період, що також було враховано і зазначено позивачем в уточненій позовній заяві. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що позовну вимогу про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 15 грудня 2009 року до [INFO], слід задовольнити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає таке. Відповідно до ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 130 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 зроблено висновок щодо застосування ст. 130 Сімейного кодексу України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц. У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах для формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 травня 2009 року у справі KALACHEVA v. RUSSIA вказав, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами для підтвердження чи спростування факту оспорюваного батьківства. Водночас, у постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі № 592/4443/17 зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. ст. 76, 77, 79 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1-3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України). Суд враховує, що у даній справі відсутній висновок молекулярно-генетичної експертизи (ДНК-тест), який є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і який би підтверджував біологічну спорідненість між дитиною [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . При цьому, суд враховує, що позивач заявляла клопотання про призначення такої експертизи, яке судом було задоволено, однак дана експертиза не була проведена через те, що генетичні ознаки наданих на дослідження фрагментів тканин організму померлого [PERSON] не встановлені, тобто з об`єктивних і незалежних від позивачки причин. Однак, як вже зазначено вище, Верховний Суд наголошував, що висновок судової молекулярно-генетичної експертизи у справах про встановлення батьківства є лише одним із засобів доказування, який підлягає оцінці у сукупності із іншими доказами у справі, а у разі відсутності такого висновку не виключається встановлення батьківства на підставі інших доказів, зокрема, як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо; пояснення самих сторін; спільне проживання та ведення спільного господарства. Як описано вище, в Актовому записі про народження [PERSON] батьками вказані: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] , а оскільки на час народження сина [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , запис про батька було проведено за її заявою в порядку ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідач [PERSON] (мама [PERSON] ) в судовому засіданні однозначно ствердила, що останній завжди визнавав [PERSON] своїм сином, дуже радів, коли той народився, вони постійно проживали разом однією сім`єю ( [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] ). Як і у випадку встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] , суд вважає пояснення [PERSON] особливо цінними і щодо встановлення факту батьківства [PERSON] щодо [PERSON] , оскільки вона є мамою [PERSON] , тобто була для нього однією з найближчих родичів, постійно контактувала як з ним, так і з [PERSON] та дитиною [PERSON] , якого без сумніву вважає внуком. Також інші свідки, допитані судом, ствердили, що [PERSON] завжди визнавав [PERSON] своїм сином, любив його, замивався його вихованням, утриманням, вони проживали однією сім`єю з позивачкою (свідки [PERSON] - племінник [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] - друзі сім`ї і хресні батьки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] - сусіди і друзі сім`ї, [PERSON] - сусідка, друг сім`ї і вихователь [PERSON] в дошкільному закладі. Дані свідки надали ідентичні, чіткі, послідовні та обґрунтовані показання, в яких однозначно стверджували, що [PERSON] завжди визнавав [PERSON] своїм сином, вони постійно проживали разом однією сім`єю, між ними були стосунки, характерні для батька і сина. Також суд враховує, що батьківство [PERSON] щодо [PERSON] підтверджується також і встановленим фактом спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків у [PERSON] та [PERSON] в період з грудня 2007 року до [INFO] - дня смерті останнього (зазначені висновки суду описані вище), тобто в період зачаття та народження [PERSON] . Відповідно, мало місце спільне виховання [PERSON] , оскільки він проживав з матір`ю та особою, яку вважав батьком - [PERSON] і який також вважав себе його батьком, проявляв батьківську турботу, спільно з позивачкою утримував матеріально тощо. Крім того, суд враховує, що , в Актовому записі про народження [PERSON] за заявою матері в порядку ст. 135 Сімейного кодексу України батьком був вказаний саме [PERSON] . Також, як зазначено вище, позивач надала суду: копію довідки Яворівської КЕЧ району від 15 листопада 2011 року, виданої [PERSON] про те, що він звільнений в запас з військової служби і має на утриманні одну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] ; копію довідки, виданої ГУ ПФУ у Львівській області про те, що [PERSON] не одержує жодного виду пенсії чи надбавок на дитину [PERSON] , [INFO] . В зазначених документах, які видавалися [PERSON] з метою вирішення певних соціальних чи побутових питань, зазначалося, що в нього є на утриманні неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що може свідчити про те, що сам [PERSON] надавав зазначеним установам такі відомості. Додатково суд враховує надану позивачем копію нотаріально посвідченої заяви від 27 липня 2015 року, згідно з якою вона як мати надає згоду на тимчасові поїздки за кордон малолітньому сину [PERSON] в супроводі [PERSON] та/або її супроводу, в тому числі на оформлення необхідних документів для виїзду за кордон. Щодо посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Шимчинина І.С. на відповідь Управління соціального захисту населення Яворівської РДА Львівської області від 23 листопада 2020 року, згідно з якою [PERSON] одержувала допомогу на дитину одинокій матері, суд відхиляє з підстав, зазначених вище. Наведені вище докази (документи і показання свідків) в їх сукупності, на думку суду, достовірно підтверджують факт батьківства [PERSON] , який помер [INFO] , щодо [PERSON] , [INFO] , а тому дана позовна вимога також підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за нею право власності на 1/2 частину такого майна, суд зазначає таке. Згідно з нормами ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Стаття 74 Сімейного кодексу України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Вище наведено висновок та рішення суду про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 15 грудня 2009 року до [INFO]. На підставі розпорядження органу приватизації від 05 грудня 2011 року № 967 [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,1 кв. м, що підтверджується копіями Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2011 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 05 грудня 2011 року серії СЕВ № 636684. Суд встановив, що 06 липня 2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності автомобіль марки «Фольксваген Кадді», 1996 року виробництва, червоного кольору, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відповідно до договорів купівлі-продажу від 11 серпня 2015 року, укладених між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець), посвідчених приватним нотаріусом Яворівського приватного нотаріального округу Львівської області Дидою І.М., [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4625855900:12:001:0197, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 125445,00 грн та житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 132,4 кв. м, житловою площею 74,2 кв. м, вартістю 200651,00 грн. 11 серпня 2015 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані об`єкти нерухомого майна, що підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 серпня 2015 року № 42087126 і № 42085906. Отже, право власності на вказані об`єкти рухомого і нерухомого майна [PERSON] набув у період, в який судом було встановлено факт його проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Нормами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як зазначено вище, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно, Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Подібні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 205/8012/16-ц, та від 26.03.2020 року у справі № 335/331/18. Щодо квартири [ADDRESS] , суд зазначає таке. Як описано вище, дану квартиру [PERSON] приватизував на підставі розпорядження органу приватизації від 05 грудня 2011 року № 967, що підтверджується копіями Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2011 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 05 грудня 2011 року серії СЕВ № 636684. Відповідно до ст. ст. 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року. Статтею 61 Сімейного кодексу України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України було виключено. Натомість Сімейний кодекс України було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц. Як зазначено вище, спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] приватизував на підставі розпорядження органу приватизації від 05 грудня 2011 року № 967 і того жд дня йому було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Витяг про державну реєстрацію прав. Отже, приватизація [PERSON] даної квартири відбулась в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, відповідно це житло, набуте ним внаслідок приватизації державного житлового фонду, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] . Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що слід задовольнити позов в частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] , та визнання за позивачкою права власності 1/2 частину цієї квартири. Щодо автомобіля марки «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер [NUMBER] , суд зазначає таке. Право власності на даний автомобіль було зареєстроване за [PERSON] 06 липня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Враховуючи наведене вище правове регулювання та той факт, що автомобіль був придбаний в період, за який судом встановлено факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд вважає, що даний об`єкт рухомого майна є їх спільною сумісною власністю. Судь-яких спростувань цих обставин відповідачем [PERSON] та його представниками не надано. Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що слід задовольнити позов в частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіля марки «Фольксваген Кадді», 1996 року виробництва, червоного кольору, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , та визнання за позивачкою права власності 1/2 частину цього транспортного засобу. Щодо земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] , суд зазначає таке. Як описано вище, земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4625855900:12:001:0197, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 125445,00 грн, та житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 132,4 кв. м, житловою площею 74,2 кв. м, вартістю 200651,00 грн, [PERSON] придбав відповідно до договорів купівлі-продажу від 11 серпня 2015 року, укладених з [PERSON] . Дані об`єкти нерухомого майна були також придбані в період, за який судом встановлено факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Водночас, представники відповідача [PERSON] стверджують, що вказані земельну ділянку і житловий будинок [PERSON] придбав за власні кошти, а тому вони є його особистою власністю. На обґрунтування таких доводів представники відповідача посилаються на те, що у зазначених вище договорах купівлі-продажу спірного майна від 11 серпня 2015 року вказано, що [PERSON] (Покупець) стверджує продавцю та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що він у зареєстрованому шлюбі не перебуває, шлюбних договорів не укладав, у фактичних сімейних стосунках не перебуває та ні з ким не проживає, а також заявляє, про те, що грошові кошти, за які купляється цей житловий будинок/земельну ділянку, є його особистою власністю, а також відсутні будь-які особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права на вказані кошти та цей житловий будинок/земельну ділянку, на увагу не заслуговують. Однак вище вже наведено висновок суду щодо таких доводів та вказано, що такі доводи спростовуються встановленими судом обставинами у справі та належним чином оціненими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, що дає підстави для висновку про проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період (аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 757/19682/18-ц). Щодо твердження представників відповідача [PERSON] про те, що спірні житловий будинок і земельну ділянку [PERSON] придбав за особисті кошти, отримані від відчуження ним нерухомого майна, яке перебувало в його особистій власності, суд зазначає таке. Так, згідно з договором купівлі-продажу від 23 липня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.I., [PERSON] відчужив [PERSON] належний йому на праві особистої власності житловий будинок [ADDRESS] , за ціною 245000,00 грн (право власності на даний будинок [PERSON] набув в порядку спадкування відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2001 року). Конструкція норми ст. 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (в даному випадку дану презумпцію спростовує інша заінтересована особа - син покійного [PERSON] відповідач у справі [PERSON] ). Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму ст. 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Враховуючи дати відчуження (23 липня 2015 року) та придбання (11 серпня 2015 року) [PERSON] зазначених вище об`єктів нерухомості, їх вартість 245000,00 грн і 326096,00 грн відповідно, можна обґрунтовано допускати, що на придбання земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] могли бути частково використані кошти, отримані [PERSON] від відчуження належного йому на праві особистої власності житлового будинку [ADDRESS] . Однак слід зазначити, що отримана [PERSON] сума коштів від відчуження його особистого майна, не покриває повністю вартість придбаних ним спірних земельної ділянки та житлового будинку, тому не можна стверджувати, що такі були повністю придбані [PERSON] за особисті кошти, як і стверджувати, що всі кошти, отримані ним в результаті відчуження майна, були використанні при придбанні іншого. Також суд зазначає, що оплата вартості придбаного нерухомого майна частково коштами, отриманими одним з подружжя ним в результаті відчуження особистого майна, не надає придбаному майну статусу особистої власності того з подружжя, чиї це були кошти. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказано, зокрема, що, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Отже, для вирішення питання щодо віднесення майна, придбаного за час перебування у шлюбі (фактичних шлюбних відносинах), до спільної сумісної власності подружжя, слід встановити не лише джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, наявність спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] в період, коли було придбано зазначене спірне майно, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, достовірно встановлено судом, що включає також спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільної участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність інших взаємних прав і обов`язків. Також суд враховує і мету придбання [PERSON] спірних земельної ділянки і житлового будинку. Як описано вище, в ході розгляду справи відповідач [PERSON] підтвердила, що їй відомо, що [PERSON] і [PERSON] придбали будинок в смт Немирів Яворівського району Львівської області, свою квартиру в м. Яворові [PERSON] залишити сину [PERSON] , а будинок в смт Немирів сину [PERSON] . Свідок [PERSON] (племінник позивачки) надав суду показання, що йому було відомо, що [PERSON] і [PERSON] шукали будинок, щоб придбати, знайшли в селищі Немирів Яворівського району Львівської області, він це дізнався зі слів мами, [PERSON] розповідав йому про плани ремонту в будинку, коли [PERSON] помер, він за проханням [PERSON] допомагав з перекриттям даху в цьому будинку. Свідок [PERSON] надала показання, що вона знає, що [PERSON] і [PERSON] придбали будинок в смт Немирів Яворівського району Львівської області, до того неодноразово чула, як вони разом радились про це, обговорювали, шукали будинок. Свідок [PERSON] надав суду показання, що він знає, що [PERSON] і [PERSON] приблизно у 2015 році купили разом будинок в смт Немирів Яворівського району Львівської області, [PERSON] говорив, що вони придбали разом з [PERSON] , ніколи не казав, що придбав сам. Також суд враховує факт наявності саме у позивача [PERSON] оригіналів як договорів купівлі-продажу від 11 серпня 2015 року, згідно з якими [PERSON] придбав земельну ділянку кадастровий номер 4625855900:12:001:0197 та житловий будинок по [ADDRESS] , та Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з якими за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані об`єкти нерухомого майна, так і договору купівлі-продажу від 23 липня 2015 року, згідно з яким [PERSON] відчужив житловий будинок [ADDRESS] , копії яких вона надала суду. Отже, наведені вище пояснення відповідача [PERSON] показання свідків, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , наявність в позивача описаних документів, на думку суду, свідчать про те, що земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] шукали і придбавали разом, згодом разом утримували та здійснювали ремонт, тобто метою придбання цього майна було саме його використання в інтересах сім`ї. Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що слід задовольнити позов в частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 4625855900:12:001:0197 та житлового будинку по [ADDRESS] , та визнання за позивачкою права власності 1/2 частину цього нерухомого майна. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] адвоката Шимчинина І.С. про те, що в справі містяться дві позовних заяви - від 22 травня 2019 року та від 15 січня 2020 року, що, на його думку, є порушенням норм процесуального права, суд зазначає таке. В позовній заяві від 15 січня 2020 року зазначено про необхідність збільшення розміру позовних вимог, в цій позовній заяві [PERSON] заявила додатково інші позовні вимоги крім заявлених позовній заяві від 22 травня 2019 року, тобто фактично змінила предмет позову шляхом звалення додаткових вимог, дана позовна заява була подана на стадії підготовчого провадження, її було прийнято попереднім складом суду, а процесуальний закон не містить заборони змінювати предмет позову чи заявляти нові позовні вимоги шляхом подачі позовної заяви в новій редакції. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Згідно із ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1630,49 грн, що підтверджується квитанцією ПН737 від 29 червня 2019 року; за подання позовної заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 780 гривень, що підтверджується квитанцією ПН 1858 від 15 січня 2020 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] визнала позов, отже з неї слід стягнути 25% судового збору на користь позивача [PERSON] , а саме 602 гривні, інші 25% підлягають стягненню з державного бюджету на користь [PERSON] . З відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1205,25 грн.

Outcome: approved