Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Представник позивача, адвокат Крамчанін О.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 28.07.2006 сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюбні відносини сторін припинились. За час сумісного життя у шлюбі сторонами було придбано спільне майно, а саме: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Нормами Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ніяких договорів щодо вказаного майна між сторонами укладено не було, тому майно належить у рівних частках кожному. Оскільки у добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна не надається можливим, позивач просить суд визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Поряд з цим , відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом позивача [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності, в обґрунтування якого зазначила, що шлюбні відносини сторони не підтримують з 2020 року. На теперішній час в провадженні Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на розгляді перебуває справа про розірвання шлюбу. В період шлюбу сторонами було придбане таке майно: - квартира [ADDRESS] ; - квартира [ADDRESS] ; - автомобіль «Hyundai Elantra», реєстраційний номер [NUMBER] . Однак, квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] , отримані нею від продажу квартири [ADDRESS] , яка попередньо належала їй на підставі договору дарування, а тому, відповідно не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності сторін. Вказує, що позивач [PERSON] приховав факт придбання сторонами вищезазначеного автомобіля, який придбавався за спільні кошти сторін та використовувався в інтересах сім`ї. Зараз, після фактичного припинення шлюбних відносин, автомобілем користується позивач [PERSON] . В позасудовому порядку досягти компромісу, щодо розподілу спільного автомобіля не представляється можливим. Враховуючи викладене, [PERSON] просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіль «Hyundai Elantra», реєстраційний номер [NUMBER] . Також, 08.10.2024 [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобіля «Hyundai Elantra», реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 210311,03 грн, виділивши автомобіль у власність [PERSON] . Під час розгляду справи позивач [PERSON] та його представник, адвокат Крамчанін О.В., первісні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Одночасно з цим, [PERSON] пояснив, що перебував у шлюбі з [PERSON] з 2006 по 2024 рік. Працює водієм «Белазу» на ПАТ «ІнГЗК». За час шлюбу придбали 2 квартири: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . В березні 2021 [PERSON] продала належну їй квартиру по [ADDRESS] за 104500,00 грн. Дана квартира була подарована [PERSON] . Також, в березні 2021 року, вони придбали квартиру по [ADDRESS] за 106075,00 грн. Був присутнім під час\~ укладення даної угоди. Щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля заперечує, оскільки на теперішній час немає необхідної суми для сплати. Відповідач [PERSON] первісні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири за адресою [ADDRESS] . Квартиру за адресою: [ADDRESS] просила визнати особистою власністю. Одночасно з цим пояснила, що у 2017 році їй подарували квартиру по [ADDRESS] , яку вона здавала в оренду. Спільний сімейний бюджет на той час був приблизно 1000 дол. США. Квартиру [ADDRESS] та автомобіль купували з чоловіком за спільні кошти. З 2020 року разом не мешкають. В березні 2021 року продала квартиру по [ADDRESS] за 12800,00 дол. США та за ці кошти придбала квартиру по пр-т. Металургів за 12500,00 дол. США, де вона проживала з дітьми до 2022 року, але потім переїхали з дітьми до квартири по [ADDRESS] , оскільки школи дітей та місце роботи знаходилось далеко. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову в повному обсязі та часткового задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28.07.2006 сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.01.2007. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. За час шлюбу, а саме: - 22.01.2021 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 165, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., подружжям було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - 17.03.2021 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 641, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П., подружжям було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартири зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №380126981 від 24.05.2024. Також, згідно з інформацією з Територіального сервісного центру МВС №1243 від 06.06.2024, на ім`я позивача [PERSON] 31.08.2013 було зареєстровано транспортний засіб «Hyundai Elantra», реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску. Згідно з договором дарування квартири від 09.03.2017 [PERSON] набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2021 [PERSON] відчужила квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . З довідок від 18.06.2024 слідує, що [PERSON] з січня 2017 по грудень 2020 працювала на посаді машиніста конвеєру та з січня 2020 року по грудень 2021 року на посаді інженера у ПАТ «ІнГЗК». На підставі рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.08.2024 шлюб між сторонами по справі розірвано. Рішення набрало законної сили 03.09.2024. Згідно з висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості №167/24 від 19.09.2024 середня ринкова вартість автомобіля «Hyundai Elantra», реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску, складає 420622,05 грн. Аналізуючи норми права, на які посилались сторони у справі, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з постановою Пленуму ВС України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 72 СК України). Зазначені норми Закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просив у порядку поділу майна визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , щодо стягнення з нього грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля заперечував. Відповідач не заперечувала, щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , водночас, заперечувала, щодо визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вважає її особистою приватною власністю, також зазначила, що автомобіль «Hyundai Elantra», реєстраційний номер [NUMBER] , на даний час перебуває у користуванні позивача, остання ним не користується, тому просить стягнути з позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 210311,03 грн, виділивши автомобіль у власність позивачу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 викладено правову позицію, щодо застосування норм права у справах за позовом про грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі №760/789/19). Враховуючи встановлені у справі обставини, в контексті наведених норм законодавства, яке регулює вказані правовідносини, суд вважає первісні вимоги позивача в повній мірі доведеними належними та допустимими доказами, тому первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо вимог відповідача [PERSON] про стягнення грошової компенсації, то у даному випадку відповідач не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі, припинивши право позивача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку, навпаки, надає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача, тому вимоги [PERSON] про стягнення з позивача [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля з одночасним виділенням його у власність позивачу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Поряд з цим, доводи відповідача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] була придбана за її особисті кошти не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи належними та допустимими доказами. Так, остання стверджувала, що придбала дану квартиру за кошти, які вона отримала у зв`язку з відчуженням квартири, попередньо отриманої нею у дар. Одночасно з цим пояснила, що на той момент подружжя мало спільний бюджет та грошовими коштами могли вільно розпоряджатися як вона так і її чоловік [PERSON] . Вказувала, що під час укладення угоди купівлі-продажу квартири у нотаріуса перебула сама. В той час як позивач [PERSON] вказує, що також перебував разом з дружиною під час укладення даної угоди та спірна квартира придбавалась за спільні грошові кошти. Також останній підтвердив факт спільного бюджету сім`ї. Таким чином, у цій справі склалася ситуація коли пояснення дружини суперечать поясненням чоловіка та навпаки, одночасно з цим твердження обох сторін об`єктивно жодними належними доказами не підтверджуються, тому суд позбавлений можливості визначити джерела походження грошових коштів, на які придбавалась спірна квартира, проте, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, суд відносить спірну квартиру до спільної сумісної власності подружжя, тому остання підлягає поділу між подружжям у рівних частинах по 1/2 частці за кожним. Щодо розподілу судових витрат у справі суд встановив наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. Така правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21. У пункті 31 постанови Верховного Суду від 20.07.2021 у справі №922/2604/20 зазначено, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18), вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, має відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, так виснував касаційний суд. У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (частина третя статті 4зазначеного Закону). Відповідно до статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). У справі, що розглядається представництво інтересів позивача [PERSON] здійснювалося адвокатом Крамчаніним О.В. на підставі ордеру серії ВТ №1048700, в якому зазначено про надання правової допомоги на підставі договору б/н від 23.05.2024. Суд, вичерпно аналізуючи надані представником позивача документи про надання послуг з правничої допомоги встановив, що на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги представником позивача було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги, копію ордеру та розрахунок суми вартості послуг під час надання правової допомоги. З розрахунку суми вартості послуг під час надання правової допомоги вбачається, що послуги, які надавалися позивачу адвокатом полягають у тому, що адвокат здійснив: первинну косультацію, ознайомлення з законодавством в сфері сімейного права та особливостями поділу майна подружжя, підготовку процесуальних документів (позовної заяви заяв\~ та клопотань), участь у судових засіданнях, на що адвокатом було витрачено 10 год, загальна сума понесених витрат за надані послуги адвоката становить 10000,00 грн. Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім цього, сплачена сума судового збору у розмірі 6503,05 грн також підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] у повному обсязі. Разом з цим, у заяві про збільшення позовних вимог представник відповідача [PERSON] , адвокат Романенко О.С., стверджує, що окрім сплаченого судового збору у розмірі 7591,44 грн, [PERSON] планує понести витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн, проте, доказів фактичної оплати адвокатських послуг з боку відповідача та її представника (детальний опис виконаних доручень клієнта, акт прийому-передачі виконаних робіт, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, тощо) до суду надано не було. Отже, фактичні реальні витрати на правову допомогу [PERSON] документально не підтверджені та не доведені належними доказами, що є наслідком відмови у стягненні таких витрат. Разом з цим, з відповідача (позивача за первісним позовом) [PERSON] на користь позивача (відповідача за первісним позовом) [PERSON] підлягає відшкодуванню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2103,11 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial