Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 27.05.2025 надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому Позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений сторонами та зареєстрований 18.08.2000 Відділом реєстрації актів громадянського стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис №\~43 (а.с.\~3). На обґрунтування заявленої позовної вимоги Позивач у позовній заяві зазначила, що сторонами 18.08.2000 було зареєстровано шлюб; від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] ; спору щодо його виховання та/або утримання немає; після розлучення син залишиться проживати з Позивачем, а питання його утримання вже вирішені шляхом укладення договору про сплату аліментів, посвідченого 13.05.2025 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименською\~Л.Л. Стосовно підстав розірвання шлюбу Позивач зазначила, що протягом останнього часу стосунки між сторонами розладилися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, вже тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Надалі збереження сім`ї є неможливим і суперечитиме інтересам сторін; рішення щодо розлучення є спільним (а.с.\~1-4). Після виконання вимог частин шостої восьмої статті\~187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою суду від 05.06.2025 відкрито провадження в справі, вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та їх виклику у судове засідання за наявними у справі матеріалами (письмове провадження), встановлено Відповідачеві 15-денний строк з дня отримання ухвали суду для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову, роз`яснено право і строки подання клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також роз`яснено строки розгляду справи, визначені статтею\~275 ЦПК України не пізніше 04.08.2025 (а.с.\~27-29). За названою статтею\~275 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. За визначенням частини другої статті\~121 ЦПК України строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. З огляду на це та дату відкриття судом провадження у даній цивільній справі строк її розгляду, як зазначено вище, спливає 04.08.2025; як вбачається з матеріалів справи, жодна із сторін не заявила клопотання про розгляд справи в іншому порядку в строки, визначені частиною сьомою статті\~279 ЦПК України. Відповідач, отримавши 10.06.2025 згадану ухвалу суду від 05.06.2025, що підтверджено поштовим повідомленням (а.с.\~33), протягом встановленого судом строку відзиву із запереченнями проти позову, а так само і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні до суду не подавав. Водночас, 13.06.2025 подав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог (визнання позову) у повному обсязі, просить шлюб розірвати (а.с.\~31). Позивач також отримала згадану ухвалу суду 20.06.2025 (а.с.\~34), клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін разом з позовом не подавала (частина сьома статті\~279 ЦПК України). Згідно з частиною восьмою статті\~178 ЦПК України, враховуючи відсутність відзиву із запереченнями проти позову, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті\~12 ЦПК України). Відповідно до положень пункту\~1 частини другої статті\~49, частини першої статті\~206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (провадження у справі), зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з частиною четвертою статті\~206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті\~24 Постанови Пленуму від 12.06.2009\~р. №\~2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті\~11 Постанови Пленуму від 18.12.2009\~р. №\~14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позовних вимог Позивача, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття\~89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 18.08.2000 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії\~ [NUMBER] , виданого 18.08.2000 Відділом реєстрації актів громадянського стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис №\~43, при цьому Позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.\~14). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії\~ [NUMBER] , виданого 28.01.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №\~8 (а.с.\~15). Як стверджено в позовній заяві та не заперечується Відповідачем, який отримав копію цієї позовної заяви (а.с.\~33) та подав письмову заяву про визнання позовних вимог (а.с.\~31), спільне життя не склалось, шлюб існує лише формально, сім`я фактично припинила своє існування, збереження сім`ї є неможливим, суперечитиме інтересам сторін, рішення щодо розлучення є спільним. В Україні шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття\~51 Конституції України, статті\~24, 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті\~104, частина третя статті\~105, стаття\~110 Сімейного кодексу України). За статтею\~112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене та зважаючи на фактичне припинення подружнього життя сторін, небажання Позивача примиритися та зберегти сім`ю, тому за таких встановлених обставин суд дійшов до висновку, що рішення Позивача про розірвання шлюбу є виваженим, свідомим, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. При цьому суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За правовою позицією, що неодноразово викладалася в постановах Верховного Суду, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу (зокрема, постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №\~569/458/18, від 11.11.2020 у справі №\~369/7035/18 тощо). Європейський суд з прав людини, практику якого суд застосовує як джерело права (стаття\~17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), щодо права на приватне та сімейне життя неодноразово наголошував, на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя; відповідно до статті\~8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні (зокрема, пункт\~61 рішення ЄСПЛ від 29.04.2002 у справі «Прітті проти Сполученого Королівства», заява №\~2346/02, пункт\~126 рішення ЄСПЛ від 12.06.2014 у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії», заява №\~56030/07). Зважаючи на усе наведене, суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову. При цьому суд залишає Відповідачеві її шлюбне прізвище, оскільки про відновлення дошлюбного прізвища вона клопотання не подавала. На підставі імперативних приписів статті\~141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті\~142 ЦПК України, частини третьої статті\~7 Закону України «Про судовий збір» щодо повернення Позивачеві з державного бюджету 50\~відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що розгляд справи здійснено за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось (частина друга статті\~247 ЦПК України). Відповідно до статей\~24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved