Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

В липні 2023 року [PERSON] через свого представника адвоката Бобокал Р.Б. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський А.В., в якому просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період із 1992 року до 23 вересня 2021 року; визнати майно набуте [PERSON] за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , їх спільною сумісною власністю, а саме: від частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; здійснити поділ спільного сумісного майна та визнати за [PERSON] право власності на від частки квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач проживала разом із [PERSON] із 1992 року по [INFO] , як дружина та чоловік, однак, шлюб між ними не був зареєстрований, оскільки в цьому не було потреби. Позивач вказує, що вони із [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, а також із ними разом постійно проживав рідний син позивача від першого шлюбу [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер за адресою їх спільного місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та його похованням займалась вона та її рідний син. За життя [PERSON] мав у власності частину квартири за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль «Нісан» д.н.з. [NUMBER] , які були придбані в період проживання однією сім`єю із позивачем. Позивач зазначає, що за час спільного проживання із [PERSON] вони займались благоустроєм квартир, в яких проживали, купували меблі та побутову техніку, а також позивач опікувалась своїм чоловіком під час його хвороб, готувала їжу, прала одяг, тощо. Крім того, вони спільно відпочивали разом із друзями, та про їх відносини, як чоловіка та жінки, свідчать фотокартки, на яких вони зображені у сімейному колі. Позивач зазначає, що після смерті чоловіка відкрилась спадщина, та для її прийняття та визнання права власності на спадкове майно, позивачу необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Так, 09.02.2022 позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Борківського А.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки, за життя померлого із позивачем не зареєстровано офіційно шлюб, а також рекомендовано звернутись до суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.05.2023, заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, залишено без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та вказує на наявність підстав для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] , який помер [INFO] , визнання частини квартири спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки, нерухоме майно було придбано в період спільного проживання подружжя, та здійснення поділу спільного сумісного майна шляхом визнання за позивачем права власності на квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2023, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. У серпні 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що позивач разом із [PERSON] купувала квартиру та автомобіль, та що на час смерті останнього це майно належало спадкодавцю. Відповідач вказує, що після смерті [PERSON] він є єдиним його спадкоємцем, як рідний син. Крім того, він вчасно звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Позивачу у встановленому законом порядку не було відмовлено у прийнятті спадщини, та відсутні докази наведеного. Також відповідач вказує, що позивачем не доведено достатніми доказами, що вона із [PERSON] вела спільне господарство, та вони проживали разом, як дружина та чоловік, а наявні докази переконливо про це не свідчать. Крім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для визнання частини квартири спільним майном подружжя, як і не наведено вимог закону, на підставі яких за позивачем має бути визнано право власності на цей об`єкт нерухомості. Наведене в сукупності свідчить про недоведеність та безпідставність позовних вимог. У вересні 2023 року до суду від представника позивача надійшла змінена позовна заява, відповідно до якої сторона позивача просила прийняти заяву до розгляду, задовольнити позов, та встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період із 1992 року до 23 вересня 2021 року; визнати частки квартири за адресою: [ADDRESS] спільно набутим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2023, позов було передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2023, головуючим суддею у справі визначено Скрипник О.Г. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 03.11.2023, позов було прийнято до розгляду та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В листопаді 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на змінену позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача наполягала на відмові в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що змінені позовні вимоги є також не доведеними, відсутні докази проживання позивача зі спадкодавцем, як подружжя, та придбання спірного майна за їх спільні кошти. В зв`язку з відрахуванням судді [PERSON] зі штату суддів, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 23.01.2024 № 546, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 30.01.2024, позов прийнято до розгляду та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. При цьому, допитана як свідок позивач вказала про те, що з [PERSON] познайомилися в 1992 році на заводі, разом працювали, проживали в належній їй квартирі на [ADDRESS] як одна сім`я, вели спільний побут, виховували її сина від першого шлюбу, та допомагали відповідачу. В подальшому продавали та купували квартири разом, оформляли на неї та її сина. Спірна квартира по [ADDRESS] також була спільно куплена, оформлена на її сина та покійного [PERSON] , робили там спільно частковий ремонт. Разом прожили майже 30 років, коли [PERSON] захворів - доглядала за ним. Коли [PERSON] розлучився з попередньою дружиною їй не відомо. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві на позов. Третя особа в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Пояснення/заперечення на позов не надходили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що є сестрою померлого [PERSON] , знає, що вони проживали разом як одна сім`я з 1991 року. Брат продав квартиру по [ADDRESS] , і вони разом з позивачкою купили квартиру по [ADDRESS] , потім він продав цю квартиру і купив спірну квартиру на [ADDRESS] , яку оформив половину на себе, а половину на сина позивачки. Вказує, що стосунки в них були сімейні, вважав позивача своєю жінкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що працювала по 2016 рік консьєржем в будинку по [ADDRESS] , бачила, що в позивача та[PERSON] були теплі сімейні стосунки, з ними проживав син позивача. Знає, що померлий мав бажання переоформити всю квартиру по [ADDRESS] на сина позивача, оскільки з власним сином (відповідачем) у нього були погані стосунки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що працює консьєржем у будинку по [ADDRESS] з 2014 року. [PERSON] знає з 2015 року, він проживав там з позивачкою та її сином. Вказує, що вони проживали як одна сім`я, однак не може згадати кому саме приходили платіжки на оплату комунальних послуг і хто їх оплачував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання про те, що є сином позивачки. Стверджує, що позивач з [PERSON] проживали разом з 1992 року, в 2015 році переїхали в квартиру по [ADDRESS] , згодом купили спірну квартиру по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що з дитинства дружить з сім`єю позивачки, її сином [PERSON] , та [PERSON] , знайомі близько 35 років, жили в одному будинку. Стверджує, що позивач та [PERSON] вели спільне господарство, спільно проживали, у них було багато спільного набутого майна. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. [PERSON] народився [INFO] в с. Браниця Бобровицького району Чернігівської області. Відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] та його батьком зазначено [PERSON] . Доказів перебування [PERSON] в зареєстрованому шлюбі та/або розірвання шлюбу, сторонами суду надано не було. Відповідно до копій медичних документів, [PERSON] в 2012 році перебував на стаціонарному лікуванні. Відповідно до довідки ТОВ «Інвест ДБК» від 27.07.2015, [PERSON] та [PERSON] оплачені кошти в повному обсязі в сумі 652455,00 грн відповідно до умов попереднього договору № 21/3-12/п від 27.07.2015 до договору купівлі-продажу майнових прав. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 14.12.2017 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 31.07.2015 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) Духновською О.А. зареєстровано право власності за [PERSON] на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 14.12.2017 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 31.07.2015 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) Духновською О.А. зареєстровано право власності за [PERSON] на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Доказів набуття [PERSON] права власності на вказане майно, в тому числі за рахунок спільних із позивачем коштів, матеріали справи не містять. Позивачем надано копію товарного чеку від 10.08.2017 про придбання кухні, та копію товарного чеку від 26.09.2021 про придбання будівельних матеріалів. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Позивачем надано копію накладної про оплату поминального обіду, яка не містить повної дати та не містить даних про особу, якою було здійснено та оплачено замовлення. В матеріалах справи наявні фотокартки із зображеннями кухні та житлових кімнат в квартирі, однак, останні, не містять ідентифікуючих даних приналежності цих фотокарток до квартир, в тому числі, як зазначає позивач, в яких вона проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю. 09.02.2022 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса КМНО Борківського А.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , з яким вона проживала однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини. 09.02.2022 приватним нотаріусом КМНО Борківським А.В. було зареєстровано спадкову справу щодо майна спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Відповідно до копії витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 09.02.2022 [PERSON] в період із 20.02.2018 по 11.10.2021 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 11.05.2022 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Борківського А.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала, що вона та [PERSON] проживали разом із 1992 року по [INFO] , як дружина та чоловік, були сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, а тому, з метою реалізації спадкових прав, наявні підстави для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] , який помер [INFO] , визнання частини квартири спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки, нерухоме майно було придбано в період спільного проживання подружжя за спільні кошти, та здійснення поділу спільного сумісного майна шляхом визнання за позивачем права власності на квартири за адресою: [ADDRESS] . Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує на недоведеність та безпідставність позовних вимог, оскільки, позивачем не доведено факт спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, як чоловіка та жінки, придбання майна за спільні кошти подружжя, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на частину квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя. Перевіряючи обгрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту - проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю та поділу майна шляхом визнання права власності, тому встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Норма статті 315 ЦПК України щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки застосовується до правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року (набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 року). Проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу за діючим в період з 1992 року до 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім`ю України, жодних правових наслідків не породжувало і до виникнення права спільної сумісної власності не призводило. Правовідносини з приводу встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном та його розподіл регулюються Сімейним Кодексам України. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки, як ознака наявності сім`ї, на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України, суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст. 36 СК України). Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. Позивач в ході розгляду справи стверджувала, що вони із [PERSON] із 1992 року по день його смерті проживали разом, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки, однак, належних та достатніх доказів, які б вказували на наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участі у витратах на утримання житла, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житлом, які б засвідчували реальність сімейних відносин, стороною позивача суду надано не було. Так, в 2017 році [PERSON] було набуто право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій останній був зареєстрований до дня смерті. Достатніх доказів, які б вказували на проживання [PERSON] із позивачем за адресою її місця реєстрації матеріали справи не містять, а надані позивачем докази, в тому числі, фотокартки, переконливо про це не свідчать. Крім того, доказів придбання [PERSON] частини квартири за спільні із позивачем кошти, в тому числі, отримані позивачем від продажу іншого нерухомого майна, матеріали справи також не містять. Суд вважає, що наявні докази в їх сукупності не дозволяють дійти висновку про наявність у [PERSON] та [PERSON] відносин, що за своєю суттю відповідали б відносинам сім`ї, так як позивачем не доведено достатніми та належними доказами факт усталених відносин, притаманних подружжю - тривалий та постійний факт спільного проживання, в тому числі на час придбання [PERSON] нерухомості, а також ведення спільного господарства, та наявності спільних витрат, піклування один про одного, участі у витратах щодо утримання майна, тощо. Проаналізувавши пояснення свідків в їх сукупності, суд вважає, що останні переконливо не вказують на наявність в заявлений позивачем період між [PERSON] та [PERSON] усталених відносини, які притаманні подружжю, а дані позивачем фотокартки поза розумним сумнівом не підтверджують факт постійного та сталого спільного проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю, за його життя. Як вже зазначалось вище, до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положень Сімейного кодексу цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав та обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу передбачено Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання позивача із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 1995 року по 01.01.2004 рік задоволенню не підлягають. В частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із 01.01.2004 по день смерті [PERSON] , суд зазначає наступне. Зазначена вимога заявлена позивачем з метою визнання майна придбаного у цей період спільним сумісним майном, а також визнання за позивачем права власності на частину майна в порядку поділу спільного майна подружжя. В частині придбаного майна в період спільного проживання, суд, ухвалюючи дане рішення приймає до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги наведені висновку суду касаційної інстанції, суд вважає, що позивачем, яка вважає себе власником майна у цьому провадженні, обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а відтак в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] із 01.01.2004, слід відмовити. В частині позовних вимог про визнання частини квартири спільно набутим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Так, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Судом встановлено, що 14.12.2017 року за [PERSON] зареєстроване право власності на частину квартири з адресою: [ADDRESS] . Стороною позивача в ході розгляду справи не доведено достатніми доказами те, що [PERSON] набуто право власності на вказане майно внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON] , як подружжя, та за спільні кошти набуті за час їх спільного проживання, як і не доведено наявність у позивача коштів від продажу іншого майна, які б могли бути використані [PERSON] на придбання цієї квартири. Крім того, позивачем не доведено, що частина квартири придбана в інтересах сім`ї в період поживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а відтак у суду відсутні підстави для надання спірній нерухомості правового статусу спільної сумісної власності. Суд відмічає, що інші наведені доводи в обґрунтування позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено обґрунтування позовних вимог в частині визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, а відтак суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання частки квартири за адресою: [ADDRESS] спільно набутим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , - слід відмовити. В частині позовних вимог про визнання за позивачем в порядку поділу майна права власності на частки квартири суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно зі ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання спірного майна спільно набутим майном подружжя, а відтак відсутні підстави для його поділу та визнання за позивачем права власності на частину цього майна, в зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed