Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування нерухомим майном, в якому (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просила: Встановити порядок користування нерухомим майном, яке є спільною частковою власністю позивача, а саме: - виділити в одноосібне користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 42,1 кв.м, РНОНМ 2125990121101; - виділити в одноосібне користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 49,8 кв.м, РНОНМ 2781709721100. - усунути перешкоди у користуванні [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартирою за адресою : [ADDRESS] , площею 42,1 кв. м, РНОНМ [NUMBER] , шляхом зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не перешкоджати [PERSON] у користуванні даною квартирою, надання їй комплекту ключів від даної квартири (усіх приміщень квартири), повідомлення паролів (кодів допуску) до будинку (під`їзду) та квартири (приміщень квартири); - усунути перешкоди у користуванні [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартирою за адресою : [ADDRESS] , площею 49,8 кв. м, РНОНМ [NUMBER] , шляхом зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не перешкоджати [PERSON] у користуванні даною квартирою, надання їй комплекту ключів від даної квартири (усіх приміщень квартири), повідомлення паролів (кодів допуску) до будинку (під`їзду) та квартири (приміщень квартири). В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що Ужгородським міськрайонним судом було розірвано шлюб позивача з відповідачем (справа №308/14326/21), за наслідками якого сторони також в судовому порядку здійснили поділ спільного майна колишнього подружжя (справа №308/5268/22). В тому числі судом за кожною із сторін було визнано по 1/2 частці у праві власності на об`єкти нерухомого майна, що є предметом розгляду у поданому позові. Зазначає, що не дивлячись на те, що суд вирішив питання поділу майна в ідеальних частках, спірні квартири фактично знаходяться у володінні та користуванні відповідача, а позивач від можливості володіння та користування спільним майном була і є відповідачем протиправно усунута. Всі намагання усно вирішити питання допуску до належного позивачу майна, отримання інформації про його технічний стан, отримати дублікати ключів тощо були безуспішими через протидію відповідача. Вказує, що в такій ситуації позивач була змушена письмово запропонувати відповідачу вирішення питання подальшого поділу спільного майна (в натурі, з припиненням режиму спільної часткової власності) або визначення його юридичної долі іншим чином, зокрема встановлення порядку користування ним. З цією метою позивач надіслала відповідачу лист від 07.12.2023, в якому, зокрема, запропонувала відповідачу або здійснити обмін частками у спірних квартирах з метою отримання кожною із сторін тієї чи іншої квартири в приватну власність (тобто припинити режим спільної часткової власності) або встановити порядок користування квартирами, при якому кожна із сторін отримує в користування якусь одну із них. При цьому зазначає, що позивач запропонувала відповідачу самому обрати, яку з квартир він хотів би отримати у власність/одноособове користування, а яку готовий передати позивачу. Також зазначає, що відповідач листом від 09.01.2024 повідомив позивача, що згідний на встановлення порядку користування, за яким позивачу в користування передається квартира на [ADDRESS] , а відповідачу квартира по [ADDRESS] . Проте зазначає, що наразі у позивачки відсутній доступ до спірних квартир, оскільки позивач не отримала ключів, кодів доступу до під`їзду, в усному порядку була проінформована, що зайняти квартиру вона не зможе, заходів щодо укладення і нотаріального посвідчення договору про встановлення порядку користування нерухомим майном відповідач вживати не бажає, інформацію щодо технічного стану майна та стану сплати комунальних послуг за нього не надає. Також у заяві про зміну предмету позову представник позивачки додатково зазначив, що відповідач по факту використовує обидві квартири (одну для проживання своєї мами, іншу, за словами самого відповідача, для проживання своєї знайомої), а позивачка не має доступу до жодної. Тобто своїми діями відповідач сам же обмежує іншого співвласника у реалізації її права на кожен з об`єктів спільної нерухомості. 09.04.2024 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 24.05.2024 представником відповідача подано відзив, в якому представник просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.11.2022 у справі №308/5268/22 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта нерухомого майна особистою приватною власністю та визначення порядку користування нерухомим майном, позивачу, [PERSON] та відповідачу [PERSON] , належить на праві спільної часткової власності, у розмірі по 1/2 частки у праві власності кожному, квартира за адресою [ADDRESS] та квартира за адресою [ADDRESS] . Вважає, що встановлення порядку користування спірними квартирами, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, шляхом виділення в одноосібне користування [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] , площею 42,1 кв.м, а квартири за адресою [ADDRESS] , площею 49,8 кв.м в одноосібне користування [PERSON] , буде неправомірним та суперечитиме конституційним нормам, що захищають право власності громадянина, адже такий порядок обмежуватиме обох співвласників майна у реалізації їх прав на кожен з об`єктів спільної нерухомості. 29.08.2024 у письмових поясненнях представник відповідача додатково зазначила, що по суті, позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном є як додатковий спосіб захисту прав власника майна на здійснення ним користування та розпорядження майном. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Вважає, що стороною позивача не доведено обставин протиправної поведінки відповідача. Посилання [PERSON] на усунення перешкод у користуванні спільним майном є цілком голослівними, нічим не підтверджені, базуються виключно на припущеннях та суб`єктивному ставленні до сторони відповідача. 02.10.2024\~ухвалою суду\~закрито підготовче\~провадження та\~призначено справу\~до судового\~розгляду по\~суті. Викликано у якості свідка позивачку [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулось 24.04.2025 була допитана в якості свідка позивачка [PERSON] . Так, позивачка зазначила, що її колишній чоловік [PERSON] має доступ до будинку, в якому проживає позивачка, і в якому відповідач має 1/2 частки приватної власності, однак позивачка доступу до двох квартир та машини не має. Також зазначила, що до спірних квартир у неї взагалі доступу нема: ні ключів, ні коду від вхідних дверей. Зазначила, що в квартирі по [ADDRESS] проживає наразі мама відповідача, а в квартирі по [ADDRESS] відповідач із співмешканкою. У судовому засіданні, яке відбулось, 09.06.2024 представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. У судовому засіданні, яке відбулось 09.06.2025, з`явився відповідач, заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив у задоволенні таких відмовити. Під час відповідей на уточнюючі запитання зазначив, що твердження позивачки про чинення ним перешкод у користуванні спірними квартирами не відповідають дійсності, позивачка проживає і вільно користується будинком за адресою [ADDRESS] , при цьому відповідач не забороняє позивачці користуватись квартирами, підтвердив, що ключі позивачка не має, однак зазначив, що ключі від квартири, в якій проживає його мама, в загальновідомому для позивачки доступі і ніхто не забороняє їх їй брати та відвідувати квартиру, щодо квартири, в якій наразі проживає він і його теперішня жінка, то на його думку, вільний доступ до квартири позивачки буде спричиняти незручності як їй, так і йому, оскільки наразі у нього є нова сім`я і йому потрібне місце для проживання, а позивачка користується цілим будинком. У судовому засіданні представник відповідача заперечила щодо позову, просила у задоволенні такого відмовити, зазначила, що позивачкою та її представником не надано жодного доказу на обґрунтування заявлених позовних вимог щодо наявності перешкод у користуванні спірними квартирами, відповідачем перешкоди у користуванні майном не чиняться, позивачка має можливість реалізовувати свої права відповідно до закону, а відтак, вважає, відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. ст.\~13,\~76,\~80,\~81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.03.2022. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.11.2022 у справі №308/5268/22 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта нерухомого майна особистою приватною власністю та визначення порядку користування нерухомим майном, визнано за [PERSON] право власності, у тому числі, на 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] та 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 03.08.2023 №341511064 [PERSON] зареєстрована співвласницею квартири за адресою [ADDRESS] , вид спільної власності часткова, розмір частки 1/2. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 16.08.2023 №342971685 [PERSON] зареєстрована співвласницею квартири за адресою [ADDRESS] , вид спільної власності часткова, розмір частки 1/2. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі\~статтею 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до\~статті 355 Цивільного кодексу України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень\~статті 356 Цивільного кодексу України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 358 Цивільного кодексу України\~передбачено здійснення права спільної часткової власності. Так право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до\~статті 358 Цивільного кодексу України\~первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 Цивільного кодексу України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд наголошує, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартир, а встановлення порядку спільного користування ними. В матеріалах справи міститься листування між сторонами по справі щодо врегулювання питання користування спільним майном. Проте, як встановлено в судовому засіданні, у позивачки відсутня фактична можливість користуватись та розпоряджатись своєю часткою майна у спірних квартирах. В судовому засіданні відповідач підтвердив факт того, що наразі у позивачки відсутній доступ до квартир. Доводи відповідача про те, що [PERSON] може безперешкодно отримати ключі від квартири по [ADDRESS] є припущеннями і не підтверджені належними доказами. Також у судовому засіданні відповідач засвідчив факт того, що наразі він проживає у квартирі по [ADDRESS] , і що він, в принципі, не чинить перешкод позивачці в користуванні даною квартирою, однак не вбачає реального варіанту як забезпечити та реалізувати позивачці її право на користування квартирою, адже у нього окрема сім`я, і таке користування зумовить незручності для обох. Отже доводи відповідача про те, що позивачка може отримати ключі від вхідних дверей, а тому твердження позивачки, що їй чиняться перешкоди в користуванні квартирами не відповідають дійсності, суд вважає безпідставними, з тих підстав, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 910/3372/19, від 13 липня 2022 року у справі № 916/3307/16, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Таким чином судом встановлено, що домовленостей з приводу володіння та користування спірними квартирами між позивачем та відповідачем не існує та такої згоди не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір. Установивши, що 1/2 частини спірних квартир належить на праві власності позивачу і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте сторони, як колишнє подружжя, перебувають у неприязних стосунках та не можуть через це досягти згоди та домовитися мирним шляхом, про що свідчать дії обох сторін і під час розгляду справи в суді- суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23), від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, у Постанові ВС від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23. У спростування вищенаведеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. За викладених обставин суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, в межах заявлених позовних вимог, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном [PERSON] , а саме 1/2 частини квартири за адресою : [ADDRESS] , площею 42,1 кв. м, РНОНМ 2125990121101, а також 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , площею 49,8 кв. м, РНОНМ 2781709721100, шляхом зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не перешкоджати [PERSON] у користуванні даними квартирами, надання їй комплекту ключів від даних квартир (усіх приміщень квартир), повідомлення паролів (кодів допуску) до будинку (під`їзду) та квартир (приміщень квартир). Щодо позовних вимог стосовно виділення в одноосібне користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 42,1 кв.м, РНОНМ 2125990121101 та виділення в одноосібне користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 49,8 кв.м, РНОНМ [NUMBER] , то такі задоволенню не підлягають, оскільки за своєю конструкцією ці вимоги є вимогами про фактичне припинення права власності у власників майна, адже такий порядок обмежуватиме обох співвласників майна у реалізації їх прав на кожен з об`єктів спільної нерухомості. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1,ч.2ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,покладаються:1) у разі задоволення позову-на відповідача;2) у разі відмови в позові -на позивача;3) у разі часткового задоволення позову -на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1\~937,92 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.316,321,365 ЦК України,

Outcome: partial