Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У лютому 2025 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 109837,21 грн. та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між АТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено кредитні договори: 04.09.2020 кредитний договір №2001675566801, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 40779 грн.; 21.12.2020 кредитний договір №1001769004601, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 83134 грн.; 14.02.2022 кредитний договір №40020919338, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 8998 грн.; Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 склала: 1) По кредитному договору від 04.09.2020 № 2001675566801 - 65173.56 грн., з яких: 40778.57 грн. заборгованість за кредитом; 24394.99 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; 2) По кредитному договору від 21.12.2020 № 1001769004601- 36928.25 грн., з яких: 22007.19 грн. заборгованість за кредитом; 6.8 грн. заборгованість процентами; 14914.26 грн. заборгованість за комісією; 3) По кредитному договору від 14.02.2022 № 40020919338- 7735.4 грн., з яких: 5575.36 грн. заборгованість за кредитом; 0.52 грн. заборгованість процентами; 2159.52 грн. заборгованість за комісією. Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 01.12.2024 склала 109837,21 гривень. 26 березня 2025 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлений. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила. Заслухавши домку відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04.09.2020 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] , шляхом підписання заяви №2001675566801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 10000,00 грн. із строком кредитування 12 місяці з стандартною процентною ставкою 47,88% річних (а.с.24,25). Кредитний ліміт в подальшому було збільшено до 40779 грн., що підтверджується довідкою про збільшення кредитного ліміту по договору №2001675566801 від 04.09.2020 року (а.с.97). З виписки з особового рахунку з 21.12.2020 року по 01.12.2024 рік (а.с.114-134) вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами. Також, 21.12.2020 року [PERSON] підписала заяву №1001769004601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. За умовами якого, АТ «ПУМБ» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 83134\~,00 грн, а [PERSON] зобов`язався протягом 24 місяців повернути грошові кошти, а також сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 0,01% річних, а також комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% (а.с.22,23). АТ «ПУМБ» виконав свої зобов`язання за договором та перерахував на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 83134\~,00 грн. Вказана обставина підтверджується копією платіжної інструкції від 21.12.2020 року (а.с.98) Крім того, 11.02.2022 року [PERSON] підписала заяву № 40020919338 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. За умовами якого, АТ «ПУМБ» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 8998,00 грн., а [PERSON] зобов`язалась протягом 24 місяців повернути грошові кошти, а також сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 0,01% річних, а також комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,00% (а.с.26-28,29). АТ «ПУМБ» виконав свої зобов`язання за договором та перерахував на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 8997,00 грн. Вказана обставина підтверджується копією платіжної інструкції від 11.02.2022 року (а.с.99) З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.05.2023 року, вбачається що [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України). Суд встановив, що договір №2001675566801 від 04.09.2020 року, договір №1001769004601 від 21.12.2020 року та договір №40020919338 від 14.02.2022 року підписано особисто [PERSON] . Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України). На виконання умов договорів кредитодавець свої зобов`язання відповідно їх умов виконав, та надав [PERSON] кредитні кошти якими остання розпоряджалась на власний розсуд. При цьому суд враховує правову позицію, висвітлену в постанові Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, згідно з якою банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Суд оцінивши в сукупності надані позивачем докази, щодо укладення договору №2001675566801 від 04.09.2020 року, договору №1001769004601 від 21.12.2020 року та договору №40020919338 від 14.02.2022 року та докази отримання коштів відповідачем, дійшов висновку, що вказані обставини підтверджені належними та достатніми доказами, а доказів протилежного матеріали справи не містять. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вказано у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до наданого позивачем в матеріали справи розрахунку заборгованості вбачається, що у [PERSON] по кредитному договору №2001675566801 від 04.09.2020 року заборгованість становить 65173.56 грн., з яких: 40778.57 грн. заборгованість за кредитом; 24394.99 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією (а.с.104-109); по кредитному договору №1001769004601 від 21.12.2020 року - заборгованість становить 36928.25 грн., з яких: 22007.19 грн. заборгованість за кредитом; 6.8 грн. заборгованість процентами; 14914.26 грн. заборгованість за комісією (а.с.100-103) та по кредитному договору №40020919338 від 14.02.2022 року заборгованість становить 7735.40 грн., з яких: 5575.36 грн. заборгованість за кредитом; 0.52 грн. заборгованість процентами; 2159.52 грн. заборгованість за комісією (а.с.110-113) Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 01.12.2024 на думку позивача склала 109837,21 гривень. Судом встановлено, що при підписанні договору про надання кредиту сторони погодили строк кредитування, відсотки за його користуванням, порядок погашення кредиту, відповідальність сторін. При цьому позивачем доведено наявність перед ним у відповідача заборгованості по кредитному договору від 04.09.2020 року №2001675566801 заборгованості у розмірі 65173.56 грн., з яких: 40778.57 грн. заборгованість за кредитом; 24394.99 грн. заборгованість процентами; по кредитному договору від 21.12.2020 року №1001769004601 заборгованості у розмірі 22013.99 грн., з яких: 22007.19 грн. заборгованість за кредитом; 6.8 грн. заборгованість процентами та по кредитному договору від 14.02.2022 року №40020919338 заборгованість у розмірі 5575.88 грн., з яких: 5575.36 грн. заборгованість за кредитом; 0.52 грн. заборгованість процентами, на загальну суму 92763 гривні 43 копійки, що підлягає стягненню на його користь. Разом з тим, щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту в розмірі 17073,78 грн. (14914.26грн.+2159.52грн.), не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~статті 3 ЦК України\~принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої\~статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті\~ЦК України\~зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу\~статті 228 ЦК України\~нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення спірного кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу\~ст.228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 17073,78 грн. слід відмовити. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про часткове порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., як передбачено ст.4 ЗУ «Про судовий збір». Ціна позову, визначена позивачем сумою стягнення 109837,21 грн. Оскільки, суд частково задовольняє вимоги на суму 92763,43 грн., що становить 84,46 % від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2045,96 грн. судових витрат.

Outcome: partial