Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

30.09.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] в особі представника адвоката Гончарова Д.Ю. до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, згідно прохальної частини якої просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 08.12.2020 року, посвідчений ПН ХМНО Решетніковою Світланою Іванівною, реєстрований №1094, у загальному розмірі 590\~688,95 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у сумі 5\~906,88 грн. та витрати 20\~600,00 грн. у якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.10.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позову. 02.10.2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] адвоката Гончарова Д.Ю. до суду надано заяву про усунення недоліків, шляхом долучення уточненої позовної заяви. Згідно прохальної частини уточненої позовної заяви позивач просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 08.12.2020 року, посвідчений ПН ХМНО Решетніковою Світланою Іванівною, реєстровий №1094, у загальному розмірі 590\~688,95 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 5\~906,88 грн. та витрати 20\~600,00 грн. у якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] 08.12.2020 року було укладено договір позики, посвідчений ПН ХМНО Решетніковою Світланою Іванівною, який зареєстровано в реєстрі за №1094, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 237\~211,00 грн., що на день передачі грошових коштів було еквівалентно 8\~400 доларів США за курсом НБУ, строком до 01.11.2021 року. Умовами вказаного договору також визначено, що у разі несвоєчасного повернення позики, позичальник на вимогу позикодавця, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від несплаченої суми позики. Проте, в зазначений строк грошові коши так і не були повернуті, позичальник [PERSON] зустрічей уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. 30.09.2024 року позивачем було направлено позичальнику письмову вимогу щодо необхідності проведення повного розрахунку за договором позики протягом 3-х днів. Проте, станом на момент подачі позовної заяви, позичальником розрахунок так і не проведено. 30.09.2024 року Національним Банком України встановлено офіційний курс долару США до гривні у розмірі 41,16 грн. за 1 дол. США. Зважаючи на те, що договором встановлено, що повернення позики має здійснюватися за ринковим курсом долару США на момент повернення коштів, слід провадити розрахунок заборгованості у відповідності до курсу НБУ на дату звернення до суду з відповідним позовом. Оскільки позичальник позичив у позикодавця 8\~400 доларів США, а курс долару США станом на 30.09.2024 року становить 41,16 грн. за 1 долар США, то сума до стягненню становить 345\~744,00 грн. Також позивач просить стягнути проценти за користування позиком. Відповідно до відомостей НБУ про розміри облікової ставки НБУ з врахуванням суми позики за договором позики від 08.12.2020 року та періодів, проценти за користування позикою становлять 143\~481,48 грн., які також підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 01.11.2021 року по 30.09.2024 рік включно в розмірі 30\~236,00 грн. Також з відповідача підлягає стягненню штраф в розмірі 20% від несплаченої суми позики, зважаючи на те, що позичальник жодної частини грошових коштів не повернув, а загальна сума боргу складає 345\~744,00 грн., а 20% від даної суми складають 69\~148,80 грн., а також пеня у сумі 10\~078,67 грн. Таким чином, всього з позичальника підлягає стягненню сума 590\~688,95 грн. Позивач зазначає, що відповідач взятих на себе договірних зобов`язань не виконав, позичених коштів у домовлений строк не повернув, позивач вважає даний позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 15.11.2024 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Гончарова Д.Ю. надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: оригінал договору позики від 08.12.2020 року; оригінал вимоги та поштове повідомлення. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.03.2025 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до судового рогзгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Гончарова Д.Ю. з проханням провести підготовче судове засідання та судовий розгляд у справі без участі позивача та його представника, на задоволенні позову наполягає, просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Відповідно до статті 280 ЦПК України, якщо відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням вказаної статті. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення статті 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Вимоги частини 1 статті 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 08.12.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І., який зареєстрований в реєстрі за №1094. Згідно п. 1 Договору позики, позикодавець до укладення цього договору передав у позику позичальнику, а позичальник прийняв від позикодавця у позику грошові кошти в розмірі 237\~211,00 грн., що на день передачі грошових коштів еквівалентно 8\~400 доларів США за курсом Національного банку України, строком до першого листопада 2021 року включено, з правом дострокового погашення. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання цього договору позичальником свідчить про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві отриману ним в позику за цим договором суму грошових коштів, до першого листопада 2021 року включно. Пунктом 2 Договору визначено, що договір позики є безпроцентним; виконання позичальником зобов`язання за договором має здійснюватися за ринковим курсом долару США до гривні на момент сплати готівкою або на банківську картку позикодавця [NUMBER] (Монобанк). Факт отримання позикодавцем грошових коштів підтверджується повідомленням у будь-якому месенджері. У разі зміни платіжних реквізитів для зарахування грошових коштів, позикодавець зобов`язаний протягом трьох днів повідомити позичальнику нові реквізити шляхом направлення такого повідомлення у будь-якому месенджері; у разі несвоєчасного повернення позики позичальник, на вимогу позикодавця, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф в розмірі 20% від несплаченої суми позики; позичальник вправі повернути повну суму позики, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуті грошові кошти раніше визначеного п. 1 цього договору кінцевого терміну. Пунктом 3 Договору сторонами визначено, що зокрема, при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 01 листопада 2021 року) позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою або звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення суми позики та заборгованості у разі невиконання позичальником зобов`язання за цим договором на умовах, що в ньому передбачені. \~ \~ \~ \~Згідно квитанції та опису вкладення «Укрпошта» від 30.09.2024 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , було направлено вимогу щодо повернення суми боргу. Відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами частини 1 статті 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 626 ЦК Українивстановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини 2 статті 1047 ЦК Українина, підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що договір позики сам по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у Постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 712/9347/17, від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18. Позивачем, на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов, надано оригінал договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 08.12.2020 ркоу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І., відповідно до умов якого позикодавець до укладення цього договору передав у позику позичальнику грошові кошти у розмірі 237\~211,00 грн., що на день передачі грошових коштів еквівалентно 8 00 доларів США за курсом НБУ, строком на 01.11.2021 року включно без нарахування процентів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до статті 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до статті 599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно частини 4 статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як встановлено судом, оскільки не спростовано відповідачем, в установлений договором строк борг не повернув. Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 08.12.2020 року. Підпунктом «б» пункту 2 Договору встановлено, що виконання позичальником зобов`язання за договором має здійснюватися за ринковим курсом долару США до гривні на момент сплати готівкою або на банківську карту позикодавця. Відповідно на день звернення позивача із позовом до суду, тобто 30.09.2024 року Національним Банком України встановлено офіційний курс долару США до гривні у розмірі 41,16 грн. за 1 долар США. Таким чином, оскільки позичальник позичив у позикодавця 8\~400 доларів США, а курс долару США станом на 30.09.2024 року становить 41,16 грн., тому сума заборгованості за договором позики становить: 8\~400 доларів США х 41,16 грн. = 345\~744,00 грн. За таких обставин, з огляду на те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за договором позики від 08.12.2020 року, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу згідно якого, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 08.12.2020 року у розмірі 345\~744,00 грн. Що стосується штрафу у розмірі 20% від несплаченої суми позики, суд зазначає. Підпунктом «в» пункту 2 Договору позики, сторонами погоджено, що у разі несвоєчасного повернення позики, позичальник на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф в розмірі 20% від несплаченої суми позики. Враховуючи те, що позичальник жодної суми грошових коштів не повернув, а загальна сума боргу складає 345\~744,00 грн., тому 20% від даної суми складають 69\~148,80 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних в порядку статті 625 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог частини 1\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом частини 2\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У частині 2\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення. Згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, вбачається, що на договір позики від 08.12.2020 року розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Торгово промислова палата України 28 лютого 2022 року засвідчила форс-мажорну обставину ( обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України , що стало підставою введення воєнного стану з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року , про що розміщено на сайті ТПП України загальний офіційний лист. За змістом частини 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Позивач обрахував три проценти річних та інфляційні втрати серед іншого, і з 24.02.2022 року по 30.09.2024 рік, тобто і в період дії обставин непереборної сили. Суд вважає , що в період дії обставин непереборної сили відповідач звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, внаслідок зазначених обставин. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.11.2021 року по 30.09.2023 рік включно в розмірі 30\~236,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 143\~481,48 грн. Враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат після 24 лютого 2022 року. Згідно договору позики від 08.12.2020 року, отримані у позику грошові кошти мали б бути повернуті до 01.11.2021 року включно, тому прострочення грошового зобов`язання настало з 02.11.2021 року і саме з цієї дати має бути розрахунковий період заборгованості. Кількість днів прострочення грошового зобов`язання з 02.11.2021 року по 23.02.2022 рік становить 114 дні. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 02.11.2021 року по 23.02.2022 рік у розмірі 3\~239,58 грн., виходячи із наступного розрахунку: 345\~744,00 грн. (сума боргу) х 3% річних/365 дні х 114 дні прострочення = 3\~239,58 грн. Що стосується інфляційних витрат, то суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15\~097,37 грн., виходячи із наступного розрахунку: 345\~744,00 грн. (сума боргу) x 1.04366631 (індекс інфляції) - 345\~744,00 грн. =\~15\~097,37 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення пені за прострочення зобов`язання за період з 01.11.2021 року по 30.09.2024 року, суд вважає за необхідне зазначає наступне. Згідно зі статтею 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до розрахунку, позивач вказує пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день простроченого зобов`язання. Згідно з частинами 1,3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України, особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення дати, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( частина 1 статті 256 ЦК України). Згідно вимог частини 1, 5 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач, посилаючись на не повернення суми позики, просить стягнути із відповідача за період з 01.11.2021 року по 30.09.2024 рік пеню. У даному випадку у договорі позики, зазначено строк виконання грошового зобов`язання 01.11.2021 року, і саме з наступного дня, 02.11.2021 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом. Отже, звертаючись до суду 30.09.2024 року з позовом про стягнення боргу за договором позики від 08.12.2020 року, з 02.11.2021 року, позивач пропустив строк позовної давності у відповідності до статті 258 ЦК України. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не подано клопотання про поновлення строків звернення та не доведено поважні причини пропуску. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання, задоволенню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 08.12.2020 року в розмірі 345\~744,00 грн. суми основного зобов`язання; 3% річних за період з 02.11.2021 року по 23.02.2022 рік у розмірі 3\~239,58 грн.; інфляційних втрат за період з 02.11.2021 року по 23.02.2022 рік. у розмірі 15\~097,37 грн. та 20% від несплаченої суми позики у розмірі 69\~148,80 грн., що в загальному розмірі становить 433\~229,75 грн. Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 5\~906,89 грн, позовні вимоги задоволено частково, а відтак з урахуванням\~розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подачу позову в сумі 4\~312,03 грн. Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позовних вимог на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У позовній заяві позивач зазначає, що поніс у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20\~600,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що 28.09.2024 року між [PERSON] та адвокатом Гончаровим Дмитром Юрійовичем було укладено договір №28/09-2024 про надання юридичної допомоги та адвокатських послуг, за умовами якого\~адвокат зобов`язується падати юридичну допомогу та адвокатські послуги, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта. Юридична допомога та адвокатські послуги надаються клієнту у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Гончарова Дмитра Юрійовича серія ПТ №1510, видане на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області від 24.02.2016 року №2. Пунктом 4.2-4.3 договору №28/09-2024 встановлено, що розмір вартості послуг адвоката за цим договором розраховується відповідно до результатів вирішення спірних правовідносин, ступеню правової визначеності та складності справи, обсягу правових послуг необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень замовника, а також обмежень, встановлених Постановою КМУ «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави» №590 від 27 квітня 20066 року з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» №1563-ІХ від 17.06.2021. За домовленістю сторін гонорар адвоката складає 20\~600,00 грн. Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до інформації по картці № [NUMBER] , 30.09.2024 року позивачем здійснено переказ грошових коштів на суму 20\~600,00 грн.. призначення платежу «оплата за договором та адвокатських послуг №28/09-24 від 28.09.2024». Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено фактично здійснений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20\~600,00 грн. У постанові від 14.11.2024 у справі № 161/629/23 Верховний Суд зробив висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд зауважує, що суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Гончаровим Дмитром Юрійовчием та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, розрахунку таких витрат. Враховуючи викладене, а також відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, суд відмовляє у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial