Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Серта О.В. звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою про стягнення грошових коштів. В обгрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що 13.12.2023 між сторонами у справі було укладено попередній договір № РБЛ/15-КВ/184-3, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Роменським В.С. У період 2023-2024 позивачкою було сплачено відповідачу кошти (забезпечувальний платіж) у розмірі 2 150 580 грн 15 коп. В подальшому, 23.09.2204 відповідно до п.п. 6.6. та 8.4. попереднього договору від 13.12.2023 позивачка скористалась правом відмовитись від договору в односторонньому порядку про що направила відповідачу повідомлення № 2024/23-1 про розірвання договору, яке було отримано відповідачем. У повідомленні № 2024/23-1 про розірвання, яке було відправлено позивачкою 23.09.2024 прохальна частина значена так: прошу вважати розірваним попередній договір від 13.12.2023р. № РБЛ/15-КВ/184-3 через п?ять календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення про розірвання попереднього договору в односторонньому порядку; прошу повернути сплачені кошти (забезпечувальний авансовий платіж) протягом 90 банківських** (вони ж - календарних) днів з моменту розірвання попереднього договору, який вважається розірваним через п?ять календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення про розірвання попереднього договору в односторонньому порядку; прошу повернути сплачені кошти (забезпечувальний авансовий платіж) у розмірі 1 760 230,78 грн (за вирахуванням 10 відсотків штрафу від суми забезпечувального авансового платежу, тобто від 3 903 493,68 грн, що складає 390 349,368 грн, розрахунок такий: 2 150 580,15 грн - 390 349,368 грн = 1 760 230,78 грн) на банківський рахунок. Згодом, від відповідача позивачка отримала повідомлення про розірвання № E-451 від 09.10.2024р., у якому відповідачем зазначено таке: відповідачем визнано, що позивачкою у період 2023-2024 роках було сплачено кошти (забезпечувальний платіж) у розмірі 2 150 580,15 грн; відповідачем визнано, що загальна сума до повернення сплаченого позивачкою забезпечувального платежу складає 1 760 230,78 грн; відповідачем визнано, що попередній договір вважається розірваним на 5-й календарний день з дня надіслання повідомлення, тобто, з 28.09.2024. У пункті 6.6. попереднього договору від 13.12.2023р. сторони погодили, що майбутній покупець може відмовитись від цього договору в односторонньому порядку шляхом направлення ним майбутньому продавцю в порядку, передбаченому пунктом 8.4. договору повідомлення про розірвання. У такому випадку даний договір припиняє свою дію через 5 (п?ять) календарних днів з дати направлення майбутнім покупцем повідомлення про розірвання. Також, у пункті 6.6. попереднього договору від 13.12.2023р. сторони погодили, що сплачені майбутнім покупцем кошти підлягають поверненню протягом 90 банківських днів (вони ж - календарні дні) з моменту розірвання договору. По спливу 90 банківських (вони ж - календарні) днів відповідач коштів у розмірі 1 760 230,78 грн на користь позивачки не повернув, а 28.12.2024р. розпочалось прострочення боржника (відповідача). Відповідач здійснив часткове повернення коштів на загальну суму 1 510 230 грн 78 коп. Однак, всупереч умовам договору, відповідач зазначені кошти в повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим позивавчка змушена звертатись до суду із позовною заявою про стягнення коштів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд судової справи по суті. В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Інші учасники справи в судовому засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 13.12.2023 між сторонами у справі було укладено попередній договір № РБЛ/15-КВ/184-3, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Роменським В.С. У період 2023-2024 позивачкою було сплачено відповідачу кошти (забезпечувальний платіж) у розмірі 2 150 580 грн 15 коп. В подальшому, 23.09.2024 відповідно до п.п. 6.6. та 8.4. попереднього договору від 13.12.2023 позивачка скористалась правом відмовитись від договору в односторонньому порядку про що направила відповідачу повідомлення № 2024/23-1 про розірвання договору, яке було отримано відповідачем. У повідомленні № 2024/23-1 про розірвання, яке було відправлено позивачкою 23.09.2024 прохальна частина значена так: прошу вважати розірваним попередній договір від 13.12.2023р. № РБЛ/15-КВ/184-3 через п?ять календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення про розірвання попереднього договору в односторонньому порядку; прошу повернути сплачені кошти (забезпечувальний авансовий платіж) протягом 90 банківських** (вони ж - календарних) днів з моменту розірвання попереднього договору, який вважається розірваним через п?ять календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення про розірвання попереднього договору в односторонньому порядку; прошу повернути сплачені кошти (забезпечувальний авансовий платіж) у розмірі 1 760 230,78 грн (за вирахуванням 10 відсотків штрафу від суми забезпечувального авансового платежу, тобто від 3 903 493,68 грн, що складає 390 349,368 грн, розрахунок такий: 2 150 580,15 грн - 390 349,368 грн = 1 760 230,78 грн) на банківський рахунок. Згодом, від відповідача позивачка отримала повідомлення про розірвання № E-451 від 09.10.2024р., у якому відповідачем зазначено таке: відповідачем визнано, що позивачкою у період 2023-2024 роках було сплачено кошти (забезпечувальний платіж) у розмірі 2 150 580,15 грн; відповідачем визнано, що загальна сума до повернення сплаченого позивачкою забезпечувального платежу складає 1 760 230,78 грн; відповідачем визнано, що попередній договір вважається розірваним на 5-й календарний день з дня надіслання повідомлення, тобто, з 28.09.2024. У пункті 6.6. попереднього договору від 13.12.2023р. сторони погодили, що майбутній покупець може відмовитись від цього договору в односторонньому порядку шляхом направлення ним майбутньому продавцю в порядку, передбаченому пунктом 8.4. договору повідомлення про розірвання. У такому випадку даний договір припиняє свою дію через 5 (п?ять) календарних днів з дати направлення майбутнім покупцем повідомлення про розірвання. Також, у пункті 6.6. попереднього договору від 13.12.2023р. сторони погодили, що сплачені майбутнім покупцем кошти підлягають поверненню протягом 90 банківських днів (вони ж - календарні дні) з моменту розірвання договору. По спливу 90 банківських (вони ж - календарні) днів відповідач коштів у розмірі 1 760 230,78 грн на користь позивачки не повернув, а 28.12.2024р. розпочалось прострочення боржника (відповідача). Відповідач здійснив часткове повернення коштів, проте неповерненими лишилися кошти на загальну суму 1 510 230 грн 78 коп. Всупереч умовам договору, відповідач зазначені кошти в повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим позивавчка змушена звертатись до суду із позовною заявою про стягнення коштів. У пункті 1 Договору про розірвання сторони дійшли згоди про припинення Попереднього договору. У пункті 2 Договору про розірвання сторонами взаємно визнано обов`язок відповідача протягом 90 календарних днів з дати підписання Договору про розірвання повернути на користь позивача сплачений ним забезпечувальний платіж, за вирахуванням суми штрафу і пені. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів сторони позивача, суд виходить із наступного. Спір між сторони у вказаній справі виник з приводу невиконання відповідачем Договору про розірвання Попереднього договору від 13.12.2023. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено в статті 629 і статті 632 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Таким чином, судом встановлено, що, укладаючи Договір про розірвання, сторони погодились з його умовами, зокрема, стороною відповідача визнано та погоджено протягом 90 календарних днів з дати підписання Договору про розірвання обов`язок повернути на користь позивача сплачений останнім забезпечувальний платіж, за вирахуванням суми штрафу і пені, в сумі 1 760 230 грн 78 коп. Однак, станом на дату звернення до суду із вказаним позовом відповідачем грошові кошти за Договором про розірвання позивачу не в повному обсязі не повернуто. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 1 510 230 грн 78 коп. Крім того, за вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що: «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). З огляду на викладені висновки Верховного Суду, які відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення у виді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Так, на підставі наданого представником позивача розрахунку, відповідно до ст. 625 ЦК України, за період прострочення погашення заборгованості з 28.12.2024 по 30.12.2024, розмір 3 % річних складає 371 грн 37 коп. (3 днів [проценти]: заборгованість відповідача складала 1 510 230 грн 78 коп., відповідно, 1 510 230 грн 78 коп. (сума боргу) * 3 % (процентна ставка) / 100% * 7 (кількість днів в періоді) / 366 (днів у 2024 р.) = 371 грн 37 коп.). З наданим розрахунком суд погоджується та вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Представником відповідача розрахунок 3 % річних, наданий стороною позивача, не спростовано, власного розрахунку не надано. Стосовно позовних вимог щодо зазначення в рішенні суду про стягнення в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України з відповідача 3% річних на суму основного боргу за період з 01.06.2024 і до моменту виконання рішення суду, суд зазначає наступне. Щодо правової природи та призначення частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України. З метою впровадження в українське право дієвого механізму процесуальної економії з 01 січня 2019 року введено в дію частину десяту статті 238 ГПК України та частини десяту, одинадцяту статті 265 ЦПК України, відповідно до яких суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу. Частинам десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України кореспондують норми частин одинадцятої, дванадцятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», які конкретизують порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за алгоритмом (формулою), визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, врегульовано, що якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. За загальним правилом, у справах про стягнення суд визначає конкретну суму до стягнення з відповідача у справі станом на момент ухвалення судового рішення за наслідками вирішення спору по суті. Правила частини десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України встановили виняток із зазначеного загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами у справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення такого судового рішення. Мета такого інституту передовсім полягає у процесуальній економії, оскільки надає можливість позивачу не звертатися до суду повторно з позовом про стягнення відсотків або пені за період після ухвалення судового рішення та його невиконання. Водночас такі повноваження суду є доволі обмеженими, оскільки суд не стягує конкретну суму відсотків або пені, а лише визначає їх порядок обрахунку; у цьому суд має керуватися не власним розсудом при виборі відсотків або пені, а визначати їх з огляду на матеріально-правові відносини між сторонами, з`ясовані ним за результатами судового розгляду; продовження нарахування таких відсотків або пені пов`язується винятково з фактом невиконання цього судового рішення та в разі його належного виконання право на таке нарахування припиняється. Сформульовані в частинах десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України приписи не є астрентом, оскільки за українським правом вони застосовуються лише у грошових зобов`язаннях та фактично ними передбачається продовження на майбутнє стягнення присуджених відсотків або пені до моменту виконання судового рішення. Тобто це не є самостійним видом санкції - судової неустойки, а це ті самі відсотки або пеня, що вже стягнув суд, але продовжені на наступний період часу (на майбутнє), протягом якого зобов`язання, підтверджене судовим рішенням, не виконується. Тоді як астрент передовсім застосовується до зобов`язань негрошового характеру й розмір астренту не пов`язується із розміром заборгованості чи її складовими частинами, які відповідно й не є базою для обрахування судової неустойки, оскільки, як уже зазначалося, астрент - це санкція за неповагу до правосуддя та спротив виконанню судового рішення, а не форма стягнення чи відшкодування збитків перед позивачем (стягувачем). Тож на відміну від астренту, правова мета приписів частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України передусім полягає у наданні суду повноважень поширити дію постановленого ним рішення і продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення. Така мета зазначених процесуальних норм національного законодавства, як стимулювання боржника, до своєчасного виконання судового рішення, є другорядною. Санкція частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України не є самостійним і новим видом заходів відповідальності, на відміну від астренту як судової неустойки, і нарахування згаданих пені або відсотків судом на майбутнє позбавлятиме сторону права на повторне стягнення цих сум за іншим судовим рішенням. Відповідно єдина схожість астренту з тією правовою конструкцією, що передбачена частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, полягає у тому, що таку пеню чи відсотки суд ухвалює нараховувати на майбутнє - на період після постановлення судового рішення. До того ж згадані норми процесуального права дають суду певний розсуд у вирішенні питання щодо задоволення або ж відмови в задоволенні відповідного клопотання позивача про продовження нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, оскільки визначають не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, а можливість. Таке правило поведінки для суду, як «суд, приймаючи рішення …, може зазначити…», прямо передбачено у частинах десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України. Відповідно суд на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, зокрема, майнового стану відповідача, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішує питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВП ВС від 05 червня 2024 року по справі № 910/14524/22. Таким чином, з урахуванням вищевказаного, судом не встановлено підстав для застосування частин 10 та 11 ЦПК України, у зв`язку з чим, позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 50 000 грн, суд дійшов до наступних висновків. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial