Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС» 17.04.2025 звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором від 02.07.2019 № 190702-004 в розмірі 10577, 38 грн, а також про стягнення судових витрат зі сплати судового збору розмірі 2422,40 грн та на правову допомогу - 7000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.07.2019 між ТОВ «Кардсервіс» та [PERSON] укладений договір № 190702-004. Відповідно до умов якого позичальнику наданий кредит у рамках кредитної лінії у розмірі 5 384,70 грн, на умовах строковості, зворотності, платності. Строк дії договору становить з 02.07.2019 по 02.04.2020. Кредит надавався на придбання товарів, вказаних у рахунку № ОПН-1092-4459193 від 02.07.2019. Відпоідачка своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, внаслідок чого має заборгованість, яка станом на становить 17 095,81 грн та складається з: 5 384,70 грн - простроченої заборгованість за сумою кредиту, 283,41 грн - простроченої заборгованість за комісією, 9 069,12 грн - простроченої заборгованість за процентами, 0,00 грн - строкової заборгованості за сумою кредиту, 0,00 грн - строкової заборгованості за комісією, 2 358,58 грн строкової заборгованості за процентами, 00,00 грн строкової заборгованості за штрафами та пенею. Позивач звернувся із досудовою вимогою про стягнення заборгованості до відповідачки, однак станом на дату звернення до суду з даним позовом заборгованість не погашена. У зв`язку з цим представник позивача просить стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. Ухвалою суду від 08.05.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачці визначено\~п`ятнадцятиденний\~строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження у справі направлено за місцем реєстрації відповідачки: [ADDRESS] . Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копію ухвали суду від 08.05.2025 відповідачка отримала особисто 31.05.2025. Окрім цього, позов з додатками отримані відповідачкою у приміщенні Київського районного суду м. Одеси 06.06.2025. 13.06.2025 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого повідомила, що з 02.07.2019 по теперішній час від ТОВ «Кардсервіс» з питань кредитного договору не сповіщалась, за вказаний кредит відповідачка забула, оскільки оформлювала вказаний кредит на придбання товару для своєї колишньої співробітниці [PERSON] . Договір оформлювався на паспорт відповідачки, оскільки лише у неї при собі був у наявності паспорт та ідентифікаційний код, а сам товар отримала [PERSON] , яка зобов`язалась погасити вказаний кредит. Також зазначила, що наразі вона не працює, має двох дітей (учнів випускних класів середньої школи), у зв`язку з чим просить надати розстрочку у 6-місячний термін, не присуджувати проценти за цим кредитом або присудити їх у мінімальному розмірі через скрутний матеріальний стан та через введений воєнний стан у країні. Від позивача відповідь на відзив не надійшов. Заяви, клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін від сторін до суду не надходили. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповіді на відзив та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Суд установив, що 02.07.2019 між ТОВ «КАРДСЕРВІС» та [PERSON] укладений кредитний договір № 190702-004. Відповідно до п. 1.1 цього Договору кредитодавець надає позичальнику кредит в рамках лінії у розмірі 5 384,70 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та зробити оплату за користування Кредитом на умовах, що передбачені цим Договором. Відповідно до п. 1.2 Договору, кредит надається позичальнику шляхом оплати товарів/ послуг, що купуються позичальником за рахунок кредитної лінії у продавця ТОВ «САВ-ДІСТРИБЬЮШН». Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору, повний перелік товарів/послуг вказаний у рахунку № ОПН-1092-4459193 від 02.07.2019. Повний перелік товарів вказаний у рахунку № ОПН-1092-4459193 від 02.07.2019. Кредитний договір від 02.07.2019 № 190702-004 підписаний [PERSON] власноруч. Відповідно до п. 2.1 Договору, строк дії договору становить з 02.07.2019 по 02.04.2020. Відповідно до п. 2.2 Договору, Кредит надається по продукту строком на 10 місяців. Відповідно до п. 2.3 Договору, позичальник зобов`язується повернути кредит та здійснити плату за його користування до 02.04.2020, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Згідно з п. 4.1 Договору, за користування кредитом позичальник виплачує кредитодавцю проценти, зазначені в Графіку платежів. Щомісячна плата за користування кредитом нараховується щомісячно у вигляді процентів за кожен місяць користування кредитом. Відповідно до п. 4.3 Договору, процентна ставка за цим кредитним договором є фіксованою. Відповідно до п. 4.10 Договору, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за цим Договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитодавця у такій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума Кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються пеня, штрафи та інші платежі відповідно до Договору. Відповідно до п. 4.11 Договору, у разі, якщо протягом 7 (семи) календарних днів з кінцевої дати повного погашення кредиту, що визначається виходячи з терміну кредитування, кредит не був повністю погашений, щомісячна плата за користування кредитом нараховується кожен повний та не повний місяць до моменту повного остаточного погашення позичальником кредиту у розмірі 4,5 % в місяць від вартості товару. Відповідно до п. 7.2 Договору, у разі порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за Договором, він зобов`язується сплатити на користь кредитодавця штраф. У разі несвоєчасної оплати кожного щомісячного платежу (понад 7 календарних днів) позичальник оплачує штрафи у розмірі 10% від загальної суми простроченої заборгованості. На виконання умов вказаного договору ТОВ «КАРДСЕРВІС» надало відповідачці кредитні кошти у розмірі 5384,70 грн на придбання товару портативної акустики, смартфону SUMSUNG та примірники комп`ютерних програм, що підтверджується рахунком-фактурою № ОПН-1092-4459193 від 02.07.2019, яка засвідчена підписом та печаткою ТОВ «САВ-ДІСТРИБЬЮШН». Отже свої зобов`язання з надання кредиту за договором позивач виконав належним чином. Згідно з Графіком платежів за договором № 190702-004 відповідачка мала сплачувати кожного місяця платежі у сумі 913,20 грн, до складу яких входили: 629,79 грн сума повернення кредиту, 283,41 грн щомісячна оплата за користуванням кредиту), а також мала сплатити 02.08.2019 283,41 грн як разову плату за користування кредитом. Вказані платежі мали здійснюватися щомісяця у продовж 10 місяців, тобто з 02.08.2019 по 02.04.2020. Як вбачається з матеріалів справи, та не оспорюється відповідачкою, суму кредиту та інших платежів згідно з Графіком платежів [PERSON] не сплачувала. Внаслідок чого у неї, згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором, виникли зобов`язання перед позивачем у розмірі 17 095,81 грн, Згідно з випискою з особового рахунку за Кредитним договором від 02.07.2019 №190702-004 станом на 22.02.2025 заборгованість [PERSON] ТОВ «КАРДСЕРВІС» становить 17 095,81 грн, яка складається з: 5 384,70 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 283,41 грн - прострочена заборгованість за комісією, 9 069,12 грн - прострочена заборгованість за процентами, 0,00 грн - строкова заборгованість за сумою кредиту, 0,00 грн - строкова заборгованість за комісією, 2 358,58 грн - строкова заборгованість за процентами, 00,00 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенею. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 640/13154/14-ц (провадження № 61-8753св20) зазначено, що "відповідно до частини першої статті 1054, статті 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття "правочин" (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного суду України, висловлена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13)". Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з нормами ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Наявність підпису відповідачки [PERSON] на кожній сторінці договору свідчить про те, що останньою було погоджено умови надання кредиту, його повернення, сплати відсотків за його користування та штрафу у випадку невиконання зобов`язання. Відповідачка у наданому відзиві не заперечує факту підписання кредитного договору та отримання кредитних коштів на придбання товару. Отже судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою укладений кредитний договір, згідно з яким позивач надав [PERSON] грошові кошти у кредит, а остання зобов`язалась їх повернути відповідно до графіку платежів. Згідно із ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦK України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Приписами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Щодо нарахування\~позивачем відсотків\~за користування\~кредитом в період з 02.07.2019 по 22.02.2025суд зазначає наступне. Згідно з Графіком платежів за договором № 190702-004 (розділ 5 Договору від 02.07.2019 № 190702-004) відповідачка мала сплачувати кожного місяця платежі у сумі 913,20 грн, до складу яких входили: 629,79 грн сума повернення кредиту, 283,41 грн щомісячна оплата за користуванням кредиту), а також мала сплатити 02.08.2019 283,41 грн як разову плату за користування кредитом (у виписці з особового рахунку та у позовній вимогах вказана як комісія). Вказані платежі мали здійснюватися щомісяця у продовж 10 місяців, тобто з 02.08.2019 по 02.04.2020. Загальна вартість кредиту складає 8\~218,80, яка включає в себе 5384,70 грн загальний розмір кредиту, 2834,10 грн плата за користування кредитом. Згідно з випискою від 22.02.2025 з особового рахунку за кредитним довго ром № 190702-004 [PERSON] , позивач зазначає, що загальний розмір заборгованості складає 17095,81 грн, з яких: 5384,70 грн прострочене тіло, 9069,12 грн прострочені проценти, 283,41 заборгованість за комісією, 2358,58 грн строкова заборгованість за штрафами. Щодо заборгованості за комісією у розмірі 283,41 грн, то вказана сума включена у суму оплати за кредитним договором за 02.08.2019 та є складовою вартості кредиту 8128,80 грн (5384,70 грн загальний розмір кредиту, 2834,10 грн плата за користування кредитом), як то передбачено розділом 5 Договору «Графік платежів за договором № 190702-004». Отже додатковому стягненню не підлягають. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Так, відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відтак, закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" визначені у ст. 530 ЦК України, згідно з ч. 1 якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Водночас, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 також викладена правова позиція, у відповідності до якої, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні, проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи строк дії договору встановлено до 02.04.2020. Позивач просить стягнути плату за користування кредитом станом на 22.02.2025. Отже позивач мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до 02.04.2020, тобто у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії договору. Подальше нарахування процентів є безпідставним. З урахуванням викладеного, суд вважає безпідставним нарахування позивачем відповідачці заборгованості за процентами після спливу строку кредитування, тобто після 02.04.2020. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, належними і допустимими доказами по справі підтверджується факт укладення між сторонами правочину, погодження ними всіх його істотних умов. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки відповідачка [PERSON] не виконала передбачені кредитним договором і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 10577,38 грн, з яких: 5384,70 грн - заборгованість по тілу кредиту; 2834,10 грн - заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом; 2358,58 грн - строкова заборгованість за штрафами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог. Оскількі позовні вимоги задоволені частково на 61,87% (10577,38*100:17095,81), з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1498,73 грн (2422,40* 61,87%) Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд відмічає, що, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Боттацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями). Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: договір про надання правової допомоги від 21.06.2023 № 21-06/2023, укладений між ТОВ «КАРДСЕРВІС» та адвокатським об`єднанням «Правовий діалог», акт приймання-передачі справ на надання правової допомоги від 10.02.2025, акт № 48 від 03.04.2025 приймання-передачі наданої правової допомоги за Договором про надання правової допомоги №21-06/2023 від 21.06.2023, згідно з яким вартість наданих послуг за період з 21.06.2023 по 05.12.2023 складає 7000 грн. Суд звертає увагу, що згідно з Актом приймання-передачі справ на надання правової допомоги адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати правову допомогу щодо представництва прав та захисту інтересів позивача щодо стягнення з [PERSON] 10.02.2025 (дата складання та підписання цього акта). В акті № 48 від 03.04.2025 приймання-передачі наданої правової допомоги за Договором про надання правової допомоги №21-06/2023 від 21.06.2023 зазначено, що вказаним актом сторони підтверджують, що згідно з Договором про надання правової допомоги №21-06/2023 від 21.06.2023 за період з 21.06.2023 по 05.12.2023 послуги з правової допомоги надані Об`єднанням якісно і в повному обсязі, зокрема щодо боржника [PERSON] . Отже суд зазначає, що згідно з наданими доказами на підтвердження обсягу та вартості виконаних робіт, вбачається, що акт № 48 належить до тих послуг з надання правничої допомоги, які були надані за період з 21.06.2023 по 05.12.2023, а справа стовно Ланко О.І. прийнята в роботу адвокатським об`єднанням лише 10.02.2025, про що свідчить акт приймання-передачі справ на надання правової допомоги від 10.02.2025. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимим доказами розміру витрат на правничу допомогу, зазначену в акті № 48 та який складає 7000,00 грн. Водночас як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана та подана адвокатом Павленком С.В., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000531. При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховується, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому сторони у судове засідання не викликались, відповідь на відзив до суду не подавалась, спори вказаної категорії є поширеними та не мають особливої складності, а обсяг наданих адвокатом послуг фактично складається лише зі складення позовної заяви, підготовки та друку необхідних документів. Ураховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. Щодо прохання відповідачки про розстрочення погашення боргу, суд зазначає, що до переліку питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення, передбаченого ст. 265 ЦПК України не відноситься питання реструктуризації кредитної заборгованості, а тому процесуальних підстав для задоволення вказаного прохання судом не встановлено. Пунктом другим частини сьомою статті 265 ЦПК України визначено, що у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (ст. 267 ЦПК України). Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. При цьому суд зазначає, що надання відстрочення або розстрочення виконання є правом, а не обов`язком суду, і дослідивши надані відповідачем докази, суд не встановив на даний час підстав встановлення розстрочення виконання рішення суду. На підставі викладеного, у задоволенні заяви про реструктуризацію кредитної заборгованості слід відмовити. Разом з тим, суд роз`яснює, що відповідно до ст. 435 ЦПК України, ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» [PERSON] може звернутися із відповідною заявою про розстрочення виконання рішення суду у даній справі і на стадії виконання рішення суду за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Так, відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відповідно до ч. 5ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Суд роз`яснює, що відповідачка може подати заяву до суду, або в порядку виконання судового рішення до державного (приватного) виконавця про розстрочення чи відстрочення виконання судового рішення разом із доказами існування відповідних обставин.

Outcome: partial