Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

19.09.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якому просить визнати за нею право власності на грошові кошти у розмірі 123000,00 євро, у порядку спадкування за законом після смерті її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на кв. [ADDRESS] , а також на готівкові кошти в сумі 123000,00 євро, які були виявлені позивачкою у вказаній квартирі під час здійснення прибирання квартири після смерті бабусі у травні 2024 року. 08.02.2024 року за заявою позивачки була відкрита спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] . За життя померла заповіту не склала. Спадкоємцем першої черги майна померлої є її син (відповідач у справі), який відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки. Будь-які інші спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні. 15.08.2024 року приватний нотаріус видав позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом стосовно кв. [ADDRESS] , а постановою від 17.08.2024 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва щодо грошових коштів в сумі 123000,00 євро через відсутність документів, які посвідчують право власності на спадкове майно. Позивачка вказує, що кошти у сумі 123000,00 грн. вона виявила в квартирі бабусі 14.05.2024 року, коли здійснювала прибирання у ній. Позивачка вказує, що бабуся накопичувала кошти протягом усього життя та зберігала їх вдома, оскільки не довіряла банківським установам. Сторони у справі знали, що [PERSON] відкладає грошові кошти, але не були обізнати із тим, скільки коштів за життя померла накопичила готівкою. З таких обставин, ураховуючи неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину стосовно грошових коштів в органах нотаріату, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав. Існування вказаних грошових коштів ніким не оспорюється і не ставиться під сумнів, але відсутність документів на кошти позбавляє позивачку можливості їх використання та належного зберігання, чим суттєво порушуються законні права та інтереси спадкоємиці. Ухвалою суду від 26.09.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 05.11.2024 року о суду надійшла заява відповідача про визнання позову. Ухвалою суду від 07.11.2024 року задоволено заяву позивачки про її участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Протокольною ухвалою суду від 20.03.2025 року відмолено у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжено розгляд справи. Ухвалою суду від 20.03.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, а також витребувано від приватного нотаріуса копію матеріалів спадкової справи. Ухвалою суду від 25.03.2025 року задоволено заяву відповідача про його участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що треба підтвердити походження коштів і зробити це можна лише в судовому порядку, оскільки на теперішній час позивачка не може розпоряджатись коштами. Позивачка зазначає, що її бабуся усе життя збирала та відкладала кошти на «чорний день». Відповідач в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову та пояснив, що його мати все життя збирала кожну копійку, готувалась до смерті. Збирала на проведення операцій, оскільки в неї була онкологія. На даний час треба підтвердити походження коштів для реалізації спадкових прав позивачки. Відповідач вказує, що відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї матері на користь позивачки, і не має жодних заперечень щодо позову. Третя особа в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Відповідач є сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с. 83). Позивачка є онукою померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки та копією свідоцтва про народження батька позивачки (а.с. 82-83). Після смерті бабусі позивачка 08.02.2024 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с. 81). 21.03.2024 року відповідач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] на користь її онуки [PERSON] (а.с. 90). 15.08.2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS] (а.с. 92). 15.08.2024 року приватний нотаріус видав на ім`я позивачки свідоцтво про право на спадщину за законом щодо квартири [ADDRESS] після смерті бабусі позивачки [PERSON] (а.с. 106). Із матеріалів витребуваної судом копії спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] убачається, що 15.08.2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою у якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом також стосовно готівкових коштів сумі 123000,00 євро. Позивачка зазначила, що вказані готівкові кошти були виявлені нею під час прибирання в кв. [ADDRESS] після смерті бабусі, і є особистими заощадженнями останньої, які вона збирала за життя і зберігала вдома, оскільки не довіряла банківським установам. Факт про те, що бабуся відкладала готівкові кошти позивачці був відомий, однак вона не знала скільки за своє життя накопичила готівки бабуся та де саме у своїй квартирі вона їх зберігала. Також позивачка зазначила, що кошти в сумі 123000.00 євро вона виявила 14.05.2024 року (а.с. 109). Постановою приватного нотаріуса від 17.08.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] стосовно готівкових коштів в сумі 123000,00 євро через не надання документів, які б підтверджували належність готівкових коштів померлій. Також нотаріус у своїй постанові зазначив, що спакоємиця не зверталась до нотаріуса з питанням вжиття заходів охорони спадкового майна та з питанням проведення опису спадкового майна (а.с. 110). За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1220-1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ст. 1274 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Не дивлячись на відсутність заперечень сторони відповідача проти позову, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає до задоволення через недоведеність позовних вимог. У матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження як самого факту дійсного існування готівкових коштів в сумі 123000,00 євро, так і належності цих коштів померлій [PERSON] , разом з цим, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суду не надано жодних даних про матеріальне становище померлої: який був розмір її доходів за життя (заробітної плати, пенсії тощо), не надано жодних документів фінансового характеру, з яких можна було б зробити висновок про те, що за життя померла мала можливість накопичити готівкові кошти в сумі 123000,00 євро. Фізичного факту існування коштів в сумі 123000,00 євро не доведено, як і відсутні докази про те, що позивачка знайшла ці кошти в квартирі своєї померлої бабусі. Крім того, сам по собі факт знаходження коштів в квартирі не може достеменно підтвердити належність цих коштів померлій без надання доказів джерел доходу померлої для здійснення заощаджень та накопичення відповідної суми. Одночасно суд зазначає, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд вважає, що позивачем залучено до участі у справі неналежного відповідача, адже у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Отже, оскільки відповідач відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї матері на користь позивачки, і інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні, належним відповідачем у такій справі мала бути Київська міська рада. Пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Ураховуючи наведене позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed