Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, в якому заявлені вимоги мотивував тим, що 16.07.2021 між акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі по тексту Банк) та [PERSON] укладено кредитний договір. Відповідно до умов останнього він отримав кредитні кошти у розмірі 37200 грн, які у строк не повернув. У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх зобов`язань його заборгованість склала 78213 грн, яка включає в себе залишок прострочених кредиту та комісій. В подальшому 11.04.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (далі по тексту Санфорд) та Банком було укладено договір факторингу і позивач набув статусу нового кредитора, отримавши право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками попереднього кредитора, включно і до [PERSON] . Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Сторони в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про слухання справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, у зв`язку з чим розгляд справи проведено у їхній відсутності. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. Виклики відповідача про місце і час розгляду справи здійснювалися через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. Крім того, інформація про час та місце проведення судового засідання була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним. З урахуванням положень ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з постановою Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК). Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.ст.1048, 1054 ЦК України). Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то й права і обов`язки виникають у кожного контрагента. У цій справі встановлено, що 16.07.2021 між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №22031000522189 (далі по тексту Кредитний договір, Договір), який підписаний позичальником власноручно. Відповідно до п.1.2. Договору Банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби в сумі 37200 грн; строком на 24 місяці до 16.07.2023; з фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,001%; з щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості: з 16.07.2021 по 15.02.2022 7% від суми кредиту, з 16.02.2022 по 15.08.2022 5,5% від суми кредиту, з 16.08.2022 по 15.02.2023 4% від суми кредиту та з 16.02.2023 по 16.07.2023 2,25% від суми кредиту. Кредит надається шляхом зарахування його суми на поточний рахунок клієнта, відкритий у Банку (п.1.3.). Одночасно з укладенням Кредитного договору відповідач уклав з ПрАТ «УАСК Аска-життя» договір від 16.07.2021 добровільного страхування життя. Розмір загального страхового платежу становить 7200 грн, вигодонабувачем за цим договором страхування є Банк. За умовами Кредитного договору, клієнт доручив банку здійснити договірне списання коштів зі свого рахунку в сумі страхового платежу. Долучені заява-згода №1175495 на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту та графік платежів підписані відповідачем особисто. Перед їх укладанням відповідач був вільним в погодженні всіх умов кредитування в банку, з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, порядком погашення по кредиту (графіком) він був ознайомлений, погодився з ними та прийняв їх. Після укладення Договору Банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок позичальника грошові кошти в сумі 37200 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача. Станом на 10.04.2020 сформувалася заборгованість [PERSON] перед Банком за Договором: залишок простроченого кредиту в сумі 37200 грн, залишок прострочених відсотків в сумі 0,92 грн та залишок прострочених комісій в сумі 41013 грн, що разом становить 78213,92 грн. Виписка по рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та належним доказом надання відповідачу кредиту, а також наявності заборгованості. Надана Санфорд виписка з рахунку [PERSON] відповідає наданому ним розрахунку заборгованості за Кредитним договором. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи\~не містять\~та відповідачем\~не надано\~доказів щодо\~спростування презумпції\~правомірності Кредитного\~договору,\~який,\~між тим, недійсним не\~визнано. При укладенні Договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у них, відповідно до приписів ст.11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із Договору. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та не сприймав їх, як невигідні для себе. У ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.12 ЦПК України), який забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст.129 Конституції України). Правильність проведеного розрахунку в частині тіла кредиту та відсотків відповідачем не спростована, будь-яких клопотань на його спростування не заявлено, як і не було надано власного розрахунку. Також доказів про добровільне виконання зобов`язань суду не надано. 11.04.2024 згідно умов договору факторингу №11/04/24 Банк відступив право вимоги за кредитним договором №22031000522189 від 16.07.2021 на користь Санфорд. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст.512 ЦК України). Відступлення права вимоги відбувається на підставі правочину, зокрема, внаслідок укладення договору купівлі-продажу чи міни; дарування; факторингу. Позивачем доведено правові підстави набуття права вимоги за Кредитним договором та факт неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог закону. Вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентам в сумі 0,92 грн позивачем до стягнення заявлено не було. Відтак, позовні вимоги про стягнення тіла кредиту є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Разом з тим, зважаючи на обов`язок суду належним чином дослідити поданий позивачем розрахунок заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок (постанова Верховного Суду в справі №775/7704/15 від 23.01.2018), суд здійснює перевірку нарахованої до стягнення заборгованості. Так, в позові позивач просив стягнути заборгованість по комісії в сумі 41013 грн. 16.10.2011 набрав чинності Закон №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину 4 ст.11 Закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абз.3 такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10.06.2017, коли набрав чинності Закон №1734-VIII «Про споживче кредитування», згідно з яким текст ст.11 Закону №1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону №1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VIII. Закон №1734-VIII у редакції, чинній до 19.10.2019 (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20.09.2019), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (п.4 ч.1 ст.1). Цей же пункт з 19.10.2019 визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Наведені вище приписи Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина Закону України «Про споживче кредитування» передбачав можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тим не менш, суд приходить висновку про відмову в стягненні заборгованості в частині комісії з наступних підстав. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначила,\~що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок\~про те,\~що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч.1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Установлено,\~що умовами укладеного між Банком та [PERSON] . Кредитного договору передбачена необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з отриманням кредиту та супроводженням (управлінням та розрахунково-касовим обслуговуванням кредиту). При цьому в Договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування. Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Фактично Кредитним договором встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем, оскільки надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення Договору, укладеного між [PERSON] та Банком, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Аналогічні висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі №582/202/22 (провадження 61-15120ск23). Суд звертає увагу, що у наданому позивачем реєстрі боржників, Банк передав позивачу на виконання договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 заборгованість за комісіями [PERSON] за кредитним договором №22031000522189 від 16.07.2021 у розмірі 41013 грн. Аналіз змісту вказаного реєстру свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позивачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія, а тому Санфорд, що отримав право вимоги, не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні Кредитного договору. За таких обставин, суд зазначає, що позивач безпідставно нараховував в розрахунку заборгованості комісію. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що загальний розмір заборгованості, який може бути стягнутий з [PERSON] , становить 37200 грн. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст.133 ЦПК України). До останніх належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено до відшкодування витрати на правничу допомогу в сумі 7200 грн. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як передбачено ч.ч.4,5 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів Санфорд здійснював адвокат Маслюженко М. П. на підставі ордеру на надання правової допомоги серії АЕ №1310920, виданим Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» на підставі договору про надання правової допомоги №1/04 від 01.04.2024. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду також було надано: реєстр боржників, вартість послуг, акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги. Суд звертає увагу, що витрати на професійну правничу допомогу повинні відповідати критерію необхідності чи було їх вчинення обов`язковим, і чи доцільним було їх виконання чи вплинули вони на перебіг розгляду справи. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та предмету спору, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Предметом спору в дані справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. На теперішній час судова практика розгляду даної категорії справ є поширеною. Її вивчення, аналіз обставин справи та складання процесуальних документів, на думку суду, за наявності звичайної професійної підготовки в галузі права, об`єктивно не вимагає витрачання значного часу та зусиль адвоката. Розподіляючи витрати, понесені заявником на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи та надані суду документи є підставою для частково відшкодування судом витрат на правничу допомогу з іншої сторони, адже цей розмір не є доведений, необхідним та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Відтак, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, складності справи, ціни позову, критерію реальності адвокатських витрат, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, а також критерію розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн, що буде відповідати принципу співмірності, виваженості та розумності. Крім того, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн, що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial