Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивача адвокат Костич О.І. звернувся до суду із позовною заявою, якою просить стягнути з відповідача ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» на його користь грошові кошти у розмірі 3000 доларів США та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликався на те, що 06 жовтня 2023 року між [PERSON] та ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» було укладено Договір завдатку № 51. Відповідно до п. 1.1 цього договору, відповідач зобов?язується продати, а позивач придбати у власність спеціальне майнове право на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 69,25 кв.м., що розташована на 4 поверсі, будинок 2.1 (введення в експлуатацію - 1 квартал 2026 року). Пунктом 1.3. договору підтверджується, що позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США в рахунок оплати за квартиру. Попри укладення вищезазначеного договору, основний договір купівлі-продажу спеціального майнового права на квартиру між сторонами так і не був укладений. Позивачка неодноразово зверталася у відділ продажу з проханням укласти такий договір, але постійно отримувала обіцянки зробити це згодом. При цьому, орієнтовно у вересні-жовтні 2024 року працівниця відділу продажу цікавилася чи ще актуальна для позивача купівля заброньованої квартири і чи будуть вноситися кошти, але знову ж таки без укладення договору купівлі-продажу спеціального майнового права на квартиру. В листопаді 2024 року позивачу повідомили про те, що заброньована нею квартира продана. На прохання щодо повернення 3000 доларів США, які були внесені, відмовили, оскільки завдаток не повертається. 3 грудня 2024 року позивачем було направлено на юридичну адресу відповідача цінним листом з описом Вимогу про повернення коштів, яка була отримана відповідачем 19 грудня 2024 року. На момент звернення з даним позовом в суд грошові кошти позивачу не повернуто, тому позивачка звертається до суду з даним позовом. Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заявлених заперечень покликалася на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімпік ЛТД Плюс» зареєстровано 31.12.1997 року, основним видом діяльності є будівництво житлових і нежитлових будівель. Також товариство здійснює організацію будівництва будівель, будівництво інших споруд, н.в.і.у., інші роботи із завершення будівництва, купівлю та продаж власного нерухомого майна та інші види діяльності. Державною інспекцією архітектури та містобудування України 19.04.2024 року надано дозвіл замовнику ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» на виконання будівельних робіт №ЛВ012240418703 на об?єкті будівництва «нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення, центром дитячого дозвілля та підземними паркінгами на вул. Китайській, садово-городній кооператив «Над яром», у м. Львові, місце розташування об?єкта будівництва: Львівська обл., Львівський район, Львівська територіальна громада, м. Львів (станом на 01.01.2021) Львівська обл., Львівський район, Львівська територіальна громада, м. Львів (станом на 01.01.2021), вул. Китайська, садовогородній кооператив «Над яром» у м. Львові». Закон України «Про гарантування речових прав на об?єкти нерухомого майнацякі будуть споруджені в майбутньому» визначає особливості цивільного обороту об скин незавершеного будівництва і майбутніх об?єктів нерухомості та спрямований на гарантування речових прав на такі об?єкти. Станом на 06.10.2023 року (дату укладення договору завдатку №51), за ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» ще не було зареєстровано спеціальне майнове право на майбутній об?єкт нерухомості. У зв?язку із відсутністю зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав спеціального майнового права на майбутній об?єкт нерухомості, між ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» та [PERSON] укладено договір завдатку №51 від 06.10.2023 року. Згідно договору завдатку №51 від 06.10.2023 року, Продавець ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» зобов?язується продати, а Покупець [PERSON] придбати у власність спеціальне майнове право на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що складається з 2 житлових кімнат загальною площею 69,25 кв. м., розташована на 4 поверсі, будинок 2.1 (введення в експлуатацію - 1 квартал 2026 року). Як визначено п. 1.3 Договору завдатку №51 від 06.10.2023 року, Покупець дає, а Продавець приймає в рахунок оплати за Майно грошову суму в розмірі 3 000,00 (три тисячі) доларів США. Грошову суму в розмірі 26 604 (двадцять шість тисяч шістсот чотири) доларів США 37 центів до 1 січня 2024 року, 29 604 (двадцять дев?ять тисяч шістсот чотири) доларів США 37 центів до 1 травня 2024 року, решта коштів 59 208 (п?ятдесят дев?ять тисяч двісті вісім) доларів США 75 центів має бути внесена згідно погодженого графіку сторонами (щоквартально - 8 458 (вісім тисяч чотириста п?ятдесят вісім) доларів США 39 центів до 1 кварталу 2026 року. Спеціальне майнове право на майбутній об?єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] за ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 09.05.2024 року, що підтверджується долученим витягом з Державного реєстру речових прав. Після реєстрації спеціального майнового права ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» було зацікавлено в якнайшвидшому укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] , зважаючи на отриманням завдатку саме від Позивачки. Тому, представники товариства здійснювали неодноразові та тривалі спроби щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , а саме: телефонні дзвінки та листування, про що свідчить долучений скріншот переписки з представником Відповідача. Відтак, долучений доказ спростовує твердження [PERSON] , що вона неодноразово зверталась у відділ продажу з проханням укласти такий договір Позивачка не виконала взятих на себе зобов?язань згідно договору завдатку №51 від 06.10.2023 року: не здійснювала чергових платежів згідно погодженого графіку та не уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Враховуючи дані обставини, порушення зобов?язання відбулось з вини боржника, а отже і відсутні обставини для повернення суми завдатку в розмірі 3 000,00 (три тисячі) доларів США. Позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, що нею вчинялися будь-які дії щодо укладення договору купівлі-продажу, як і не надано доказів відмови чи ухилення ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» від укладення основного договору купівлі-продажу з [PERSON] . Про факт невиконання зобов?язань за договором завдатку свідчить і той фак, що квартира [ADDRESS] , яка є предметом договору завдатку №51 від 06.10.2023 року продана лише 30.10.2024 року, після спливу строків сплати грошових сум, а саме до 1 січня 2024 року та до 1 травня 2024 року. Окрім вищенаведеного, згідно договору завдатку №51 від 06.10.2023 року, відсутній обов?язок повернення завдатку ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» в розмірі 3 000,00 (три тисячі) доларів США. Натомість передбачений обов?язок передачі [PERSON] грошових сум згідно погодженого графіку сторонами (щоквартально - 8 458 (вісім тисяч чотириста п?ятдесят вісім) доларів США 39 центів до 1 кварталу 2026 року, чого Покупцем зроблено не було. Враховуючи ту обставину, що між сторонами існували певні домовленості щодо квартири належної ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс», що підтверджується договором завдатку №51 від 06.10.2023 року, позивачка добровільно передала кошти в розмірі 3 000,00 (три тисячі) доларів США. Вважають, що грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки [PERSON] знала, що в неї є зобов?язання (обов?язок) щодо сплати коштів за квартиру [ADDRESS] , проте не здійснювала таку сплату та ухилялась від укладення договору купівлі-продажу. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. 17.02.2025 [PERSON] звернулася в Сихівський районний суд м. Львова із позовом до ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» про стягнення коштів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 лютого 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Теслюка Д.Ю. /а.с. 14/. Ухвалою судді від 19.02.2025 справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімпік ЛТД Плюс» про стягнення коштів передано за підсудністю до Личаківського районного суду м. Львова /а.с. 15-16/. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Ціпивко І.І. /а.с. 22/. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.04.2025 позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімпік ЛТД Плюс» про стягнення коштів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 08.05.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 23/. 26.05.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву /а.с. 40-46/. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.05.2025 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.06.2025 /а.с. 50/. Розгляд справи по суті відбувся 12.06.2025 за участі представника позивача адвоката Костича О.І., представника відповідача [PERSON] , Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Представник позивача [PERSON] адвокат Костич О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача Рождественська Л.П., у засіданні позов заперечила з підстав, наведених у відзиві. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, шо згідно договору завдатку №51 від 06.10.2023 року, Продавець -ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» зобов?язується продати, а Покупець - [PERSON] придбати у власність спеціальне майнове право на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що складається з 2 житлових кімнат загальною площею 69,25 кв. м., розташована на 4 поверсі, будинок 2.1 (введення в експлуатацію - 1 квартал 2026 року). Як визначено п. 1.3 Договору завдатку №51 від 06.10.2023 року, Покупець дає, а Продавець приймає в рахунок\~оплати за\~Майно грошову суму в розмірі 3 000,00 (три тисячі) доларів США. Грошову суму в розмірі 26 604 (двадцять шість тисяч шістсот чотири) доларів США 37 центів до 1 січня 2024 року, 29 604 (двадцять дев?ять тисяч шістсот чотири) доларів США 37 центів до 1 травня 2024 року, решта коштів 59 208 (п?ятдесят дев?ять тисяч двісті вісім) доларів США 75 центів має бути внесена згідно погодженого графіку сторонами (щоквартально - 8 458 (вісім тисяч чотириста п?ятдесят вісім) доларів США 39 центів до 1 кварталу 2026 року /а.с. 11/. Тобто, кошти сплачені за майно, яким визначено спеціальне майнове право на квартиру. Також судом встановлено, що державною інспекцією архітектури та містобудування України 19.04.2024 року надано дозвіл замовнику ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» на виконання будівельних робіт №ЛВ012240418703 на об?єкті будівництва «нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення, центром дитячого дозвілля та підземними паркінгами на вул. Китайській, садово-городній кооператив «Над яром», у м. Львові, місце розташування об?єкта будівництва: Львівська обл., Львівський район, Львівська територіальна громада, м. Львів (станом на 01.01.2021) Львівська обл., Львівський район, Львівська територіальна громада, м. Львів (станом на 01.01.2021), вул. Китайська, садовогородній кооператив «Над яром» у м. Львові» /а.с. 42-43/. Спеціальне майнове право на майбутній об?єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] за ТОВ «Олімпік ЛТД Плюс» було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав тільки 09.05.2024 року, що підтверджується долученим витягом з Державного реєстру речових прав /а.с. 44/. Таким чином на момент сплати 3000 доларів США, спеціальне майнове право на майбутній об?єкт нерухомості квартира, ще не було зареєстровано. Також судом встановлено, що після 09.05.2024 між сторонами не укладався договір на купівлю спеціального майнового право на майбутній об?єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] . Стороною позивачки стороні відповідача було скеровано вимогу про повернення сплачених коштів, проте таку не виконано. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення грошових коштів, сплачених позивачкою на користь відповідачки, їх правової природи та юридичних наслідків ( аванс чи завдаток). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частин першої, третьої статті 635\~ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Згідно зі статтею 570 ЦК України\~завдатком\~є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів,\~на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує: 1)доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, 2) одночасно є способом платежу та 3) способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 (провадження №61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі №686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20), від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20), від 22 лютого 2022 року у справі №750/2209/21 (провадження № 61-17523св21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. За змістом наведених норм Цивільного кодексу України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 Цивільного кодексу України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відтак, відмінність завдатку та авансу полягає у наслідках, які настають у разі порушення умов договору однією із сторін . Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 Цивільного кодексу України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. В свою чергу, аванс це форма попередньої оплати, яка при виконанні зобов`язання зараховується до основного платежу, а у разі не виконання зобов`язання - підлягає поверненню. Будь-який попередній платіж є авансом, якщо в договорі не зазначено зворотного. Із зазначеного випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне. По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом. По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Проте, в ході розгляду справи встановлено, що всупереч вищенаведеному, договір купівлі-продажу спеціального майнового право на майбутній об?єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] , між сторонами укладено не було, а тому передані позивачем грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Суд звертає увагу сторін, що суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. Крім цього, стороною відповідача визнається той факт, що незважаючи на умови визначені договором завдатку (в частині строків введення в експлуатацію та графіку погашення), квартиру [ADDRESS] продано іншій особі ще в 2014. Отже, передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна (майнових прав на нього) за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України. Судом встановлено, що сторони не досягнули домовленості та відмовилися від укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна (майнових прав на нього), який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачкою відповідачу грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню позивачці. Статтею 99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.\~192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету\~Міністрів України\~від 19\~лютого 1993\~року №\~15-93\~«Про систему\~валютного регулювання\~і валютного\~контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом №\~15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановивши, що сума, яка названа в договорах завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1248,90 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки [PERSON] відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved