Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

У липні 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування та прокуратури. Позивач зазначив, що 01 лютого 2017 року ГУ ДФС у Полтавській області до ЄРДР за № 42017170000000045 були внесені відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 212 , ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 209 КК України. 07 грудня 2017 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 222, ч. 2 ст. 222, ч. 5 ст. 191 КК України, яка була складена прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Полтавської області. Постановою слідчого ГУ ДФС у Полтавській області від 08 грудня 2017 року його, позивача, було оголошено у розшук. У подальшому у ході досудового розслідування прокурор звертався з клопотанням до суду про затримання позивача з метою надання дозволу на затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу тримання під вартою. Крім того, на виконання постанови про розшук уповноваженими на проведення слідства особами здійснювалися заходи щодо міжнародного розшуку позивача, проводилися слідчі дії стосовно позивача, членів його сім`ї, підприємства та контрагентів, з якими співпрацювало підприємство. У результаті численних звернень щодо неправомірності дій правоохоронних органів прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Полтавської області 24 червня 2019 року було прийнято рішення про виділення з кримінального провадження № 42017170000000045 матеріалів, що стосуються вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч. 2 ст. 222, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України у кримінальне провадження № 32019170000000052. Постановою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Ольховського Б.В. від 26 вересня 2019 року кримінальне провадження № 32019170000000052 за ч. 1 ст. 222, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222 КК України було закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у період з 07 грудня 2017 року по 26 вересня 2019 року (понад 21 місяць) він перебував під незаконним слідством по звинуваченню його у вчиненні ряду кримінальних правопорушень. У результаті таких дій він зазнав значних душевних страждань, вимушених змін у житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення здоров`я та позбавлення можливостей реалізації звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими, підриву його авторитету та ділової репутації, а тому просив стягнути у відшкодування моральної шкоди, яка була заподіяна незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 5 млн. грн., яку вважає такою, що відповідає засадам розумності та виваженості. Ухвалою судді (головуючий суддя Кривич Ж.О.) від 09 липня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. 11 серпня 2021 року та 23 квітня 2024 року Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці Полтавської області подало відзив, в якому просило відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зі змісту відзиву вбачається, що постанова про закриття провадження була винесена Кременчуцькою місцевою прокуратурою та позивач не скористався своїм правом протягом шести місяців після винесення постанови про закриття кримінального провадження та не звернувся до Кременчуцької місцевої прокуратури із заявою про визначення розміру моральної шкоди. Крім того, не обґрунтовано розміру шкоди та не надано доказів та розрахунку заподіяної моральної шкоди. 11 серпня 2021 року до суду надійшов відзив ГУ ДФС у Полтавській області на позов, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю. У відзиві зазначено, що дії працівників ГУ ДФС у Полтавській області не оскаржувалися та не визнавалися протиправними, судових рішень, якими визнані дії відповідача протиправними не надано, співробітники ГУ ДФС у Полтавській області діяли правомірно у межах наданих повноважень та у відповідності до чинного законодавства. Крім того, вказано у відзиві, що позивач [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, а відтак не вбачали заподіяння позивачеві моральної шкоди взагалі, оскільки та у тому числі жодними доказами не підтверджено і розмір моральної шкоди, яка підлягала б стягненню. Полтавська обласна прокуратура подала 12 серпня 2021 року до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, з урахуванням вимог ст. 1, п.1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та встановленого ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.10.2019 року преюдиційного факту про те, що позивач не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. Головне управління Національної поліції в Полтавській області позов не визнало та надало до суду 17 серпня 2021 року відзив, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимого в повному обсязі. У відзиві вказано, що у позовній заяві [PERSON] не довів належними та допустимими доказами сам факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, розмір збитків, неправомірність дій чи бездіяльності ГУ НП в Полтавській області або її посадових (службових) осіб та причинно-наслідковий зв`язок між такими діями/бездіяльністю та заподіяними збитками. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 12 січня 2022 року (головуючий суддя Кривич Ж.О.) було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] та призначена судова психологічна експертиза, яка фактично не була проведена експертною установою, і провадження у справі було поновлено ухвалою суду від 22 червня 2022 року. Ухвалою суду від 13 липня 2022 року (головуючий суддя Кривич Ж.О.) підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду. 14 червня 2023 року здійснено за розпорядженням керівника апарату суду повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, призначено головуючим суддю Семенову Л.М. Ухвалою судді Семенової Л.М. від 15 червня 2023 року справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 29 січня 2024 року здійснено за розпорядженням керівника апарату суду повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з достроковим закінченням відрядження судді Семенової Л.М., визначено головуючим суддю Нестеренка С.Г. Ухвалою суду від 12 березня 2024 року залучено до участі у справі відповідних учасників справи, надано час для виконання учасниками справи вимог ст.. 178 181 ЦПК України. Національна поліція України подала 12 квітня 2024 року відзив, в якому заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що досудове розслідування кримінальних проваджень № 42017170000000045 та № 32019170000000052 слідчими підрозділами Національної поліції України не здійснювалося, а звідси центральний орган управління поліції Національна поліція України не має жодного відношення до проведення відносно позивача досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях. Міністерство внутрішніх справ України направило 17 квітня 2024 року відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з тим, що органи досудового розслідування, які є підпорядкованими МВС України не здійснювали досудове розслідування у кримінальних провадженнях стосовно позивача. 18 квітня 2024 року надійшов до суду відзив Офісу Генерального прокурора, в якому вказувалося про незгоду з позовом, просили відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що Офісом Генерального прокурора (Генеральною прокуратурою України) не здійснювалося процесуальне керівництво та не підтримувалося публічне обвинувачення у кримінальних провадженнях № 42017170000000045 від 01.12.2017 року та № 32019170000000052 від 24.06.2019 року. Матеріали позову не містять жодного судового рішення, які б у цій справі могли мати преюдиційне значення на підтвердження неправомірності дій (бездіяльності) Офісу Генерального прокурора або його посадових осіб та не підтверджено причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Визначаючи розмір відшкодування, необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, передбачену абз. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», а саме 1600 грн. Натомість, у позовній заяві відсутні докази заподіяння позивачу моральних страждань у розмірі 5 000000 грн. 31 січня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] [PERSON] з викладенням обставин досудового розслідування у кримінальних провадженнях та обґрунтування позову. Судом на підставі клопотань учасників справи вживалися постійно заходи щодо витребування та подання до суду матеріалів кримінальних проваджень у повному обсязі у зв`язку з їх несвоєчасним наданням та/або наданням не у повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити, вказали, що окремо визначати протиправність дій органів досудового розслідування та прокуратури немає необхідності. Представники відповідачів: - Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури - Лісовий В.В., - Головного управління ДПС у Полтавській області - Набок В.А.; - Управління Державної казначейської служби України у місті Кременчуці - Довбня О.В., з позовом не погодилися, просили відмовити у задоволенні позову. Представники інших відповідачів, а саме Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, керівництва яких були повідомлені судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули повторно. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідачів, які прибули у судове засідання, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 01 лютого 2017 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017170000000045 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 212 КК України, в якому процесуальне керівництво здійснювалося прокуратурою Полтавської області. Постановою прокурора прокуратури Полтавської області від 02 лютого 2017 року було змінено попередню кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 212 КК України на ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України. У ході досудового розслідування органом досудового розслідування в даному кримінальному провадженні було проведено цілий ряд процесуальних та слідчих дій, зокрема обшуків, негласних слідчих (розшукових) дій стосовно позивача [PERSON] , членів його сім`ї, відносно створеного та очолюваного позивачем підприємства - ТОВ «Довіра-Кремінь» та контрагентів, з якими співпрацювало вказане товариство. 26 квітня 2017 року були проведені обшуки за місцем проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , за місцем здійснення господарської діяльності за адресою: [ADDRESS] та транспортного засобу BMW X5 д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] та власником якого є [PERSON] . У ході обшуків були виявлені та вилучені речі, майно, грошові кошти та транспортний засіб, на які ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2017 року накладено арешт. Крім того в межах кримінального провадження № 42017170000000045 стосовно позивача [PERSON] здійснювалися негласні слідчі (розшукові) дії: спостереження за особою, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж. 19 жовтня 2017 року слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 32017170000000042 за ч. 4 ст. 190 КК України. Постановою прокурора прокуратури Полтавської області Стовбуна В. О. від 01 листопада 2017 року матеріали досудових розслідувань № 32017170000000042 за ч. 4 ст. 190 КК України та № 42017170000000045 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України були об`єднані в одне кримінальне провадження за № 42017170000000045. 06 грудня 2017 року постановою прокурора прокуратури Полтавської області змінено попередню кваліфікацію у кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 42017170000000045 з ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212, ч. 4 ст. 190 КК України на ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 191 КК України. 06 грудня 2017 року слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області розпочато досудове розслідування в кримінальних провадженнях № 32017170000000046 за ч. 3 ст. 212 КК України, № 32017170000000047 за ч. 1 ст. 366 КК України, № 32017170000000048 за ч. 2 ст. 222 КК України, № 32017170000000049 від за ч. 1 ст. 222 КК України. Постановою прокурора Стовбуна В.О. прокуратури Полтавської області Стовбуна В.О. від 06 грудня 2017 року матеріали досудових розслідувань за № 32017170000000046 за ч. 3 ст. 212 КК України, № 32017170000000047 за ч. 1 ст. 366 КК України, № 32017170000000048 за ч. 2 ст. 222 КК України, № 32017170000000049 за ч. 1 ст. 222 КК України та № 42017170000000045 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК були об`єднані в одне провадження № 42017170000000045. 07 грудня 2017 року у кримінальному провадженні № 42017170000000045 прокурором прокуратури Полтавської області складено письмове повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 222, ч. 5 ст. 191 КК України. 08 грудня 2017 року постановою старшого слідчого Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області оголошено у розшук підозрюваного [PERSON] 11 грудня 2017 року на підставі клопотання слідчого органу досудового розслідування ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави надано дозвіл на затримання [PERSON] з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 23 березня 2018 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018170000000087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України. Постановою прокурора прокуратури Полтавської області від 04 травня 2018 року матеріали досудових розслідувань № 42018170000000087 за ч. 1 ст. 209 КК України та № 42017170000000045 за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 191, ч.1 ч. 2 ст. 222 КК України об`єднані в одне кримінальне провадження за № 42017170000000045. 24 червня 2019 року постановою прокурора прокуратури Полтавської області виділено з кримінального провадження № 42017170000000045 від 01.02.2017 року в окреме провадження № 32019170000000052 матеріали, що стосуються вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 209 КК України. Матеріали виділеного кримінального провадження у відповідності до вимог ст. ст. 216, 218 КПК України направлено за підслідністю до відділення № 1 Кременчуцького ВП ГУ НП в Полтавській області, процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося прокурорами Кременчуцької місцевої прокуратури. Постановою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури від 26 вересня 2019 року кримінальне провадження № 32019170000000052 від 24.06.2019 року стосовно підозрюваного за ч. 1 ст. 222, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222 КК України [PERSON] закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Постановою старшого слідчого управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області від 05 березня 2020 року кримінальне провадження № 42017170000000045 від 01.02.2017 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях службових осіб ТОВ «Довіра-Кремінь» складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України та службових осіб ТОВ ТК «Агротехмолторг» складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК України. Вказані обставини сторонами не оспорюються, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено гарантії права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За положеннями статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, крім іншого, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Частинами 1, 2 та 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Право на відшкодування виникає при повній реабілітації людини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 383/596/15). Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, ). А відтак, закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави і є доказом незаконності процесуальних рішень та дій, вчинених відносно Позивача органом досудового розслідування та прокуратурою. Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України). Згідно пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. З моменту повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень і до винесення постанови про закриття кримінального провадження, тобто у кримінальному провадженні за № 32019170000000052 за ч. 1 ст. 222, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222 КК України, в якому позивачу була оголошена підозра, з 07 грудня 2017 року по 26 вересня 2019 року минуло понад 21 місяць, а саме 21 місяць 20 днів включно. У кримінальному провадженні за № 42017170000000045 від 01.02.2017 року позивачу не оголошувалася підозра. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] , позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», КПК України. Посилання представників відповідачів у відзивах на те, що заподіяння моральної шкоди внаслідок протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не доведено, внаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у позивача не виникло, є помилковими, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 04.06.2018 року у справі № 489/1792/17 та Постанові від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що є мінімальним розміром, який відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством з 07.12.2017 року (з дати повідомлення про підозру) по 26.09.2019 (по дату закриття кримінального провадження), тобто 21 місяць 20 днів, чим йому було спричинено моральної шкоди. Так, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. У справах про відшкодування моральної шкоди суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У даному випадку суд враховує, тривалість кримінального переслідування та те, що в ході досудового розслідування щодо [PERSON] проводилися обшуки за місцем його роботи та проживання, накладався арешт на його майно та майно батьків, проводилися негласні слідчі (розшукові) дії та перебування позивача в розшуку. Разом з тим, суд враховує, що межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007). Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 8000 гривень. Виходячи з часу, протягом якого позивач перебував під слідством - з 07.12.2017 року по 26.09.2019 року, що становить 21 місяць 20 днів, які суд округляє до 22 місяців внаслідок переважання за вказаних обставин тривалості календарного півмісяця у 15 днів, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 176 (сто сімдесят шість) тис. грн. (22 міс. х 8000 грн.). Щодо доводів про необхідність розрахунку гарантованого мінімального розміру моральної шкоди із урахуванням положень Законів України «Про Державний бюджет на 2024 рік», «Про Державний бюджет на 2025 рік», якими визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, суд зазначає наступне. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни до\~ст.13\~вказаного Закону\~законодавцем не\~вносилися і\~його норми\~не передбачають\~визначення розміру\~відшкодування із\~розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема Законом України «Про Державний бюджет України». Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, ст. 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі. Також, слід звернути увагу, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є, в розумінні ст. 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» відсутні. Оскільки, кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в його, позивача, діях складу кримінального правопорушення, фактичним та юридичним невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати, то позивач має право відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2, ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» на відшкодування йому моральної шкоди, що полягає в наявності у позивача моральних страждань, які виникли внаслідок тривалого часу перебування його під слідством та судом, порушенні нормальних життєвих зв`язків позивача, необхідності вжиття позивачем додаткових зусиль в організації власного життя, враховуючи, що позивач не мав реальної можливості вільного пересування по території України внаслідок виїзду за межі України та перебування в розшуку, з метою вирішення сімейних питань та вільного здійснення підприємницької діяльності. При цьому, суд враховує, що позивач був обмежений у здійсненні підприємницької діяльності внаслідок не тільки відсутності можливості пересування по території України з метою укладення відповідних договорів з контрагентами, а і у зв`язку з вилученням оргтехніки та відповідної документації по здійсненню підприємницької діяльності під час слідства. Відповідачі не подали до суду належні і допустимі докази на спростування встановлених судом обставин та на спростування права позивача на відшкодування моральної шкоди, заподіяної останньому під час кримінального провадження, а також щодо відсутності вини у заподіянні такої шкоди органами досудового розслідування, прокуратури та суду. Суд, з урахуванням конкретних обставин справи, визначає розмір моральної шкоди у 176 тис. грн. При цьому такий розмір моральної шкоди, який є гарантованим мінімальним розміром моральної шкоди станом на 2025 рік, судом визначено відповідно до вимог виваженості та поміркованості, розумності та достатності, а звідси належної сатисфакції, водночас, враховуючи пояснення позивача, його представника, свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] щодо подій кримінального переслідування, обсяг заподіяної шкоди позивачу, глибину моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, обмеження вільного його пересування, які в сукупності безумовно свідчать про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його сімейних і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вказаний розмір грошової компенсації заподіяної моральної шкоди не призведе до певного надмірного збагачення позивача. Також, суд враховує, що позивач та його представник не надали суду належні і допустимі докази на підтвердження факту настання тяжких для позивача наслідків у зв`язку з тривалим за часом його перебуванням під слідством, остаточного припинення здійснення підприємницької діяльності та на підтвердження розмірів моральної шкоди у більшому розмірі, ніж той, який було визначено судом. Крім того суд звертає увагу на те, що позивач не ставив жодних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Щодо судових витрат слід зазначити наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував, оскільки є звільнений від сплати судового збору станом на час подання позову. Враховуючи, що позивачі по такій категорії спорів та органи Державної казначейської служби України звільнені від сплати судового збору, а також, що позов не підлягає задоволенню в іншій частині вимог, то суд вважає за необхідне не стягувати судовий збір з позивача та з будь-якого відповідача. Судові витрати у вигляді несплаченого судового збору у розмірі 1760 грн. (1% від 176 тис.грн.), від сплати якого позивач є звільненим відповідно до Закону, слід віднести за рахунок держави. Позивачем заявлено про понесення витрат на правничу допомогу з орієнтовним розміром у 10 тис. грн. Відповідно до частини восьмої статті 141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач та/або його представник на час розгляду справи не подали остаточний розрахунок витрат на правничу допомогу, однак вони мають право подати такий розрахунок протягом 5-ти днів після ухвалення судом рішення по справі відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial