Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі «Відповідач 2», «ТДВ СК «Альфа-Гарант»), в якому з урахуванням змінених позовних вимог просив: стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 73 627,10 грн. заподіяної матеріальної шкоди та 20 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» 60 000,00 грн. доплати за шкоду, заподіяну майну страхувальником [PERSON] в межах ліміту страхового полісу №209320711 від 04.06.2022 року та 2124,00 грн. за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю страхувальником [PERSON] в межах ліміту страхового полісу №209320711 від 04.06.2022 року\~ Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 29.06.2022 року та сталася з підтвердженої рішенням суду вини [PERSON] , Позивачу, як власнику транспортного засобу було завдано матеріальної шкоди, пов`язаної з механічними ушкодженнями, спричиненими транспортному засобу, моральної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Як зазначено в позовній заяві, сума завданих збитків згідно висновку експерта складає 184 108,00 грн. Страховою компанією на даний час виплачено на рахунок [PERSON] 70 000,00 грн. страхового відшкодування. Таким чином, на даний час завдана та не відшкодована шкода становить 114 108,00 грн., яку Позивач просить стягнути в таких частинах: 60 000,00 грн. з Відповідача 2 (різниця між виплаченою сумою у 70 000,00 грн. та лімітом відповідальності страховинка у 130 000,00 грн.); 54 108,00 грн. з Відповідача 1 (різниця мж розміром заподіяної шкоди та страховою сумою у розмірі ліміту). Крім того, Позивачем пред`явлено вимоги про стягнення 2124,00 грн. витрат на лікування (з Відповідача 2),\~ 6000,00 грн. за підготовку висновку експерта (з Відповідача 1), 5000,00 грн. правничої допомоги у справі про адміністративне правопорушення (з Відповідача 1), 1394,30 грн. за підготовку висновку експерта у справі про адміністративне правопорушення (з Відповідача 1), 5000,00 грн. правничої допомоги у даній справі (з Відповідача 1). Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В подальшому скористався правом на подання заяви про розгляд справи без його участі. Представником Відповідача 1 [PERSON] , на адресу суду подано відзив на позов, у якому представник проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що підстави для стягнення з Відповідача 1 додаткових коштів, окрім франшизи у розмірі 2600,00 грн., відсутні. Посилається на те, що Позивач не скористався наданим йому законом правом на отримання від страховика повного розміру нанесених йому збитків внаслідок ДТП в рамках страхового ліміту, встановленого полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Оскільки розмір страхового платежу менший від ліміту страхової відповідальності страховика, згідно положень ст. 1194 Цивільного кодексу України у Відповідача 1 відсутній обов`язок з відшкодування збитків у заявленому Позивачем розмірі. Також посилається на те, що Позивач не скористався наданим йому правом на отримання від страховика витрат, понесених у зв`язку зі шкодою, заподіяною його життю та здоров`ю в ДТП в рамках страхового ліміту, встановленого полісом страхування цивільно-правової відповідальності. Оскільки заявлений в позові розмір такої шкоди є меншим від страхового ліміту, у Відповідача 1 відстуній обов`язок з їх покриття Позивачу. Також у відзиві на позов представник Відповідача 1 заперечив щодо вимоги про стягнення моральної шкоди та вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та на проведення екпсретного дослідження в рамках справи про адміністративне правопорушення №344/8992/22. В судовому засіданні представник Відповідача 1 проти позовних вимог до Відповідача 1 частково заперечив, окрім як щодо вимог про стягнення франшизи, просив частково відмовити в їх задоволенні з викладених у відзиві на позов підстав. В подальшому скористався правом на подання заяви про розгляд справи без його участі. Відповідачем 2 Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на адресу суду подано відзив на позов, у якому представник заперечила проти позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, просила в його задоволенні відмовити. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача 2 у відзиві на позов покликається на те, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» належним чином та в повному обсязі виконало свої зобов`язання за полісом №209320711 від 04.06.2022 року, а вимоги Позивача є необґрунтованими, оскільки між Позивачем та ТДВ СК «Альфа-Гарант» було укладено угоду про розмір страхового відшкодування у 70 000,00 грн., підписавши яку, Позивач погодився з усіма її умовами. Дана угода не визнавалася недійсною в судовому порядку, не є нікчемною. Належних доказів на підтвердження наявності умислу в діях страхової компанії і самого факту обману при укладенні оспорюваної угоди Позивач не надав. Представник Відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Загальні підстави відшкодування шкоди визначені ст.1166 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В силу ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України). Як роз`яснено у пунктах 16, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 зазначено наступне: «69. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 70. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. 71. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. 72. Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі Закон №85/96-ВР). 73. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). 74. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). 75. Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. 76. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV. 77.\~ Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. 78. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV. 79. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. 80. Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. 81. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. 82. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). 83. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 84. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 85. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. 86. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). 87. Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). 88. Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика». За змістом ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається зі змісту постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківськоїобласті від 29 листопада 2022 року у справі №344/8992/22 (набрала законної сили 09.12.2022 року): «29.06.2022 близько 13 год 50 хв в м.Івано-Франківську по вул. Набережна ім. В.Стефаника,5А, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Renault Megane» н.з. [NUMBER] , при виїзді із прилеглої території не надала перевагу в русі транспортному засобу «Volkswagen Passat» н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, в результаті чого здійснила з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, а [PERSON] та [PERSON] , отримали тілесні ушкодження згідно довідки лікаря № 1498. Своїми діями [PERSON] порушила вимоги п. 10.2 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Судом встановлено, що вина [PERSON] у вчиненому доводиться даними з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №201385 від 20.07.2022, протоколом огляду місця події від 29.06.2022, схемою до протоколу огляду місця події від 29.06.2022, письмовими поясненнями учасників ДТП, відеозаписом наданим захисником та переглянутим в судовому засідання, іншими матеріалами справи в їх сукупності». Отже, постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківськоїобласті від 29 листопада 2022 року у справі №344/8992/22 (набрала законної сили 09.12.2022 року) [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Провадження в справі щодо [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито на підставі ст.38, п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Як встановлено Судом, цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «Renault Megane» д.н.з. [NUMBER] було застраховано у ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №209320717 від 04.06.2022 року, за якими ТДВ СК «Альфа-Гарант» взяло на себе обов`язок в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом ч. 3 п. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком. В силу ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі ст.6 вказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу (ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до абз.2 п.36.2 ст.36 зазначеного Закону у разі визнання страховиком вимог заявника обґрунтованими він приймає рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, являється підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. Потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено Судом, 07.07.2022 року власник транспортного засобу марки «Volksvagen Passat» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] звернувся на адресу ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (том 1, а.с.122). В даній заяві [PERSON] просив відшкодувати витрати, пов`язані з: - пошкодженням майна «Volksvagen Passat» д.н.з. [NUMBER] , - шкодою, нанесеню життю та здоров`ю [PERSON] . 13 січня 2023 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» (Страховик) та [PERSON] (Потерпілий) укладено та підписано Угоду про розмір страхового відшкодування, за змістом якої сторони на підставі ст. 36 п.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» досягли згоди про розмір страхового відшкодування. Страховик і потерпілий досягли згоди, що сума страхового відшкодуванн за вказаним страховим випадком, що стався 29.06.2022 р., визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом №209320717 склдає 2600,00 грн., в розмірі 70 000,00 грн. сторони підтверджують, що вказана в п. 2 цієї угоди сума страхового відшкодування за дорожньо-транспортною пригодою, що сталась 29.06.2022 р., є остаточною та коригуванню не підлягає. Сторони один до одного не матимуть жодних майнових, фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми та строків її виплати (том 1, а.с.125). ТДВ СК «Альфа-Гарант» за результатами розгляду заяви потерпілого складено Розрахунок страхового відшкодування згідно угоди та Страховий акт №ЦВ/22/2651, якими визначено розмір страхового відшкодування у 70 000,00 грн. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Статтею ж 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу Так, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.1. статті 30 вказаного закону). Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди(пункт 30.2. статті 30 закону). Згідно Звіту №47-07-2022 з визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин від 21 липня 2022 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] (том 1, а.с.30-35), який додано Позивачем до позовної заяви:\~ Ринкова вартість КТЗ до появи пошкоджень 184 108,80 грн. Значення коефіцієнта фізичного зносу 0,7 Вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 184 108,80 грн. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.06.2024 року в даній цивільній справі за клопотанням представника Відповідача 1 призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: - Яка ринкова вартість автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] до появи пошкоджень, отриманих в ДТП 29.06.2022 р. ? - Яка вартість відновлювального ремонту автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] після ДТП 29.06.2022 року? - яка залишкова вартість автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] після отримання пошкоджень внаслідок ДТП 29.06.2022 р.? Згідно Висновку експерта №831/24-26 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 26.11.2024 року (том 1, а.с.270-284): ринкова вартість автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] до появи пошкоджень, отриманих в ДТП 29.06.2022 р. складає 175 487,60 грн. вартість відновлювального ремонту автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] після ДТП 29.06.2022 року складає 224 357,831 грн. визначити залишкову вартість автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] після отримання пошкоджень внаслідок ДТП 29.06.2022 р. розрахувати не видається за можливе, оскільки технічно справні складники на огляд не надано, КТЗ не дефектувалося. Клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи представниками сторін в ході розгляду справи не заявлялося. Отже, фактично зі змісту Звіту №47-07-2022 з визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин від 21 липня 2022 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] (том 1, а.с.30-35), який додано Позивачем до позовної заяви, так і зі змісту Висновку експерта №831/24-26 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 26.11.2024 року (том 1, а.с.270-284), яке проводилося на підставі ухвали суду, - вбачається, що у спірних правовідносинах внаслідок ДТП 29.06.2022 року автомобіль Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] вважався фізично знищеним, оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують (за Звіту №47-07-2022 з визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин від 21 липня 2022 року дорівнюють) вартість (вартості) транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.1. статті 30 Закону). Згідно пункту 30.2. статті 30 Закону, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Як зазначив в судовому засіданні представник Позивача, після виплати страховою компанією (Відповідачем 2) страхового відшкодування в сумі 70 000,00 грн. пошкоджений транспортний засіб залишено Позивачу. На момент розгляду справи ним його відремонтовано, що і унеможливило доступ експерта до даного ТЗ у пошкодженому стані для вирішення поставленого Судом питання щодо залишкової вартості автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] після отримання пошкоджень внаслідок ДТП 29.06.2022 року. Будь-які належні та допустимі докази щодо розміру залишкової вартості автомобіля Wolkswagen Passat, 2003 року випуску, д.р.н. [NUMBER] після отримання пошкоджень внаслідок ДТП 29.06.2022 року в матеріалах справи відсутні. Стороною Позивача таких доказів суду не надано, а у відповідь на поставлене питання в ухвалі суду про призначення експертизи експертом повідомлено про неможливість здійснення такого розрахунку, оскільки технічно справні складники автомобіля на огляд експерта не надано, КТЗ не дефектувалося. Отже, визначити величину різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди у спірних правовідносинах суд об`єктивної можливості позбавлений. Разом з тим, Суд зауважує, що, як вже було зазначено, 13 січня 2023 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та [PERSON] укладено та підписано Угоду про розмір страхового відшкодування, за змістом якої сторони на підставі ст. 36 п.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» досягли згоди про розмір страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 29.06.2022 р., в розмірі 70 000,00 грн. Проте, посилаючись на те, що вищевказана сума страхового відшкодування є недостатньою, і на даний час невідшкодованою залишається шкода на відновлювальний ремонт в розмірі 114 108,00 грн., Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про стягнення з відповідачів зазначеної суми у відповідних частинах. При цьому, Судом встановлено, що після дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участі забезпеченого транспортного засобу, Позивач звернувся до страховика винуватця ДТП із заявою про виплату страхового відшкодування і в подальшому уклав угоду про його розмір. Суд зауважує, що Позивач погодився із зазначеним в угоді про розмір страхового відшкодування від 13.01.2023 року розрахунком страхового відшкодування, оскільки ним отримано узгоджену із страховою компанією суму страхового відшкодування у 70 000,00 грн., підтвердження чого містяться в матеріалах справи (том 1, а.с.41). Претензій до страхової компанії щодо невірності визначеного розміру суми страхового відшкодування Позивач не пред`являв, до суду не звертався, а отримав відповідну виплату. У справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 21 березня 2018 року), залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що «позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV. Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати». Також у справі №333/2096/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 10 червня 2020 року), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача. В іншій цивільній справі\~ №759/28079/21 у постанові від 13 грудня 2023 року\~ Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив таке: «73. Стягуючи зі страховика на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 10 000 грн, як різницю між визначеним страховим полісом лімітом відповідальності страховика (130 000 грн) та виплаченою страховиком узгодженою сумою (120 000 грн), суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, викладеного вище не врахував та з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із узгодженим сторонами розміром страхового відшкодування дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку виплати понад узгоджену суму. 74.Верховний Суд звертає увагу, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). 75.Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. 76.Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення». Проте, як встановлено Судом в даній цивільній справі, в подальшому, після отримання\~ від страхової компанії суми узгодженого страхового відшкодування, Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до винуватця ДТП та, в подальшому, і до страхової компанії. Таким чином, з врахуванням того, що власник пошкодженого автомобіля [PERSON] , звернувшись до страховика про виплату страхового відшкодування та, в подальшому, досягнувши згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування, шляхом отримання відповідної виплати, чим підтвердив, що між ним і страховиком досягнуто згоду про розмір страхового відшкодування, що відповідає його волевиявленню, тобто, фактично погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком, і не наполягав на проведенні додаткової оцінки чи експертизи пошкодженого автомобіля та отримав страхове відшкодування у розмірі 70 000,00 грн. Суд приходить до висновку, що в діях Відповідача 2 відсутні ознаки порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як і відсутній обов`язок здійснювати будь-які доплати страхового відшкодування в розмірі 60 000,00 грн., в зв`язку із чим Позивачу слід відмовити у задоволенні позову до страхової компанії про стягнення матеріальної шкоди (витрат на відновлювальний ремонт у розмірі 60 000,00 грн.). Щодо вимог до страхової компанії про стягнення 2 124,00 грн. витрат на лікування (в судовому засіданні представник Позивача уточнив, що вказану суму Позивач просить стягнути саме з Відповідача 2, а не Відповідача 1). Відповідно до статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, врегульовано статтею 24 Закону. У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. Так, як встановлено Судом, звертаючись 07.07.2022 року на адресу ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власник транспортного засобу марки «Volksvagen Passat» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] просив відшкодувати витрати, пов`язані з: - пошкодженням майна «Volksvagen Passat» д.н.з. [NUMBER] , - шкодою, нанесеню життю та здоров`ю [PERSON] . 13 січня 2023 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» (Страховик) та [PERSON] (Потерпілий) укладено та підписано Угоду про розмір страхового відшкодування, за змістом якої сторони на підставі ст. 36 п.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» досягли згоди про розмір страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 29.06.2022 р., в сумі 70 000,00 грн. При цьому, сторони підтвердили, що вказана в п. 2 цієї угоди сума страхового відшкодування за дорожньо-транспортною пригодою, що сталась 29.06.2022 р., є остаточною та коригуванню не підлягає. Сторони один до одного не матимуть жодних майнових, фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми та строків її виплати. Відтак, розмір страхового відшкодування у 70 000,00 грн., узгоджений Позивачем та Відповідачем 2, включає в себе відшкодування шкоди, нанесеної життю та здоров`ю [PERSON] , а тому повторне звернення до страхової компанії з такою вимогою суперечить вимогам закону та досягнутим між сторонами домовленостям. Суд також зауважує, що при погодженні й виплаті власнику пошкодженого в ДТП транспортного засобу заподіяної шкоди, вдруге здійснення виплат (доплат) Законом не передбачено. Подібний за змістом висновок міститься упостанові ВС від 10 червня 2020 року, справа № 333/2096/17. Отже, з моменту виплати на користь Позивача суми страхового відшкодування у 70 000,00 грн. відповідне деліктне зобов`язання припинилося. У зв`язку з цим позовні вимоги до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04.07.2018 року у справі 755/18006/15, «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодуванняна страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інститутустрахування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)». У спірних правовідносинах страховою виплатою покрито повне відшкодування завданої винуватцем ДТП шкоди (на підставі угоди між Позивачем та Відповідачем 2 від 13.01.2023 року), а тому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) не виникло. У зв`язку з вищевикладеним, у винуватця ДТП, тобто [PERSON] , відсутній обов`язок щодо виплати будь-якого іншого розміру страхового відшкодування у припиненому зобов`язанні, окрім франшизи у розмірі 2600,00 грн., якою відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» є частина збитку, яка не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Виплата франшизи покладається на винуватця ДТП. В частині вимог про стягнення страхового відшкодування в сумі 54 108,00 грн. до [PERSON] слід відмовити з вищевикладених підстав. Суму франшизи у розмірі 2600.00 грн. слід стягнути з Відповіача 1 на користь Позивача. Щодо вимог про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. Так, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України. Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). В постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст. 23 ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Обґрунтовуючи факт завдання моральної шкоди та її розмір, Позивач у позовній заяві посилався на те, що внаслідок протиправної поведінки відповідача та пошкодження у зв`язку з цим його транспортного засобу, спричинення йому ушкоджень здоров`я, Позивачу довелося змінити звичайний ритм життя, він зазнав сильного душевного та фізичного болю, змушений був лікуватися; покликався на інші спричинені після ДТП незручності. Визначаючи розмір завданої Позивачу моральної шкоди, враховуючи, що вина Відповідача 1 доведена рішенням суду, суд виходить з характеру вчиненого правопорушення, глибини і тривалості завданих Позивачу душевних страждань, враховує при цьому вимоги розумності\~ і справедливості, а тому вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у 5 000,00 грн. станом на сьогоднішній день є адекватним способом відшкодування завданої немайнової шкоди Позивачу. В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю їх розміру. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та складання експертного висновку у справі про адміністративне правопорушення в сумі 5 000,00 грн. та 1394,30 грн. відповідно. Так, як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала справа про адміністративне правопорушення №344/8992/22 (матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] , ІПН невідомий, за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення). В даному провадженні брали участь потерпілий [PERSON] та його представник адвокат Бульба В.М. До позовної заяви у даній цивільній справі №344/6941/23 надано квитанцію №418757 від 01.07.2022 року на суму 5000,00 грн. на правову допомогу по ДТП в Івано-Франківському міському суді (том 1, а.с 40), квитанцію №33 від 08.09.2022 року на оплату висновку експерта в сумі 1359,30 грн. (том 1, а.с.26). Вказані витрати у справі про адміністративне правопорушення №344/8992/22, які понесено [PERSON] для доведення вини [PERSON] -О. у справі про адміністративне правопорушення, Позивач просить стягнути у даній цивільній справі в якості матеріальних збитків. Доказів, які б спростовували факт понесення Позивачем вказаних вище витрат у справі про адміністративне правопорушення, або їх інший розмір, стороною Відповідача 1 суду не надано. Аналізуючи зазначене, Суд зауважує, що витрати на правничу допомогу та проведення експертизи у справі про адміністративне правопорушення можуть бути стягнуті в цивільній справі, якщо вони пов`язані з захистом цивільних прав та інтересів, що виникли внаслідок адміністративного правопорушення. Це можливо, наприклад, коли цивільний позов випливає з адміністративного правопорушення, і особа, на користь якої ухвалено рішення, може вимагати відшкодування витрат на адвоката. У відповідності з положеннями ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є,зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Оскільки чинним КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, Суд вважає понесені Позивачем витрати на правову допомогу та проведення експертизи у справі №344/8992/22\~ матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню в межах розгляду даної справи. При цьому суд враховує, що ці витрати є саме матеріальною шкодою та були вимушено понесені Позивачем для доведення ним вини [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, в результаті якого йому завдано шкоди. Оскільки Позивачем належними доказами доведено понесення ним витрат під час розгляду справи №344/8992/22 в сумі 5000,00 грн. та 1359,30 грн., суд вважає, що ці витрати підлягають стягненню з [PERSON] на його користь. Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими частково та такими, що підлягають частковому задоволенню. Судовий збір слід розподілити відповідно до статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог. Щодо витрат на правничу допомогу та оплати експертиз. Представником Позивача заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. та 6000,00 грн. на оплату експертного висновку. Представником Відповідача 1 надану суду квитанцію про оплату на проведення експертизи в сумі 12 116,48 грн. (том 1, а.с.262, том 2, а.с.30). Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.\~\~\~\~ \~\~\~\~\~ Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як зазначено Верпховним Судом у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. У Постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі №160/19098/21 (адміністративне провадження № К/990/30188/22) Верховним Судом зазначено наступне: «суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial