Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з даним позовом. Ухвалою суду від 15.09.2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Позивачем на виконання ухвали суду у встановлені суддею строки було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою суду від 01.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 02.01.2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. 12.06.2024 року в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Волков С.А. подав до суду клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 12.06.2024 року клопотаня представника позивача [PERSON] - адвоката Волкова С.А. було задоволено. 29.07.2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. на адресу суду надійшла копія спадкової справи №12/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] 27.11.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. 05.06.2025 року від сторони позивача на адресу суду надійшла заява про стягнення судових витрат. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] у селі Виползово Калінінської області у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що піджтверджується копією свідоцтва про народження (Том 1 а.с. 8). Відповідно до копії свідоцтва про народження (Том 1 а.с. 9) у подружжя [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON] . Батьками [PERSON] та [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що підтерджується відповідними копіями свідоцтв про народження (Том 1 а.с. 10-11). Відповідно до висновку експерта за результатами проведення технічного дослідження документів від 10.10.2023 року №24413/23-33 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ), зазначено, що "… бланк наданого "свидетельства о рождении" - свідоцтва про народження № [NUMBER] [PERSON] [INFO] , не є технічною копією документа, а являється типографським бланком "свидетельство о рождении", який заповнений відповідними рукописними записами та підписами, на поверхню якого нанесені відтиски печатки та штампу …". Як зазначено стороною позивача, [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ), який був двоюрідним братом [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,25 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0953 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] ; автомобіль DAEWOO LANOS 1.5, номер кузова [NUMBER] 2006 року випуску, р.н. [NUMBER] . [PERSON] у встановлений законодавством строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 31.07.2023 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні достатні документи на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] є двоюрідними братами. Крім того, зі змісту вказаної постанови позивачу стало відомо, що до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернулася також [PERSON] . В спадковій справі знаходиться заява № 12/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] заява [PERSON] про прийняття спадщини, а також заява про зупинення вчинення будь-яких нотаріальних дій з приводу спадкового майна, оскільки вона має намір звернутися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин (Том 1 а.с. 211, а.с. 222). Постановою Сташкової А.Г., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 31.07.2023 року, відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] (Том 1 а.с. 229). Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.10.2023 року по цивільній справі №754/11141/23 - заяву [PERSON] , заінтересовані особи: Київська міська рада, [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без розгляду. Роз`яснено заявнику, що залишення заяви без розгляду не позбавляє права подачі позову на загальних підставах. Згідно даних автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва станом на 12.06.2025 року [PERSON] не зверналась до суду на загальних підставах з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення (встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт родинних відносин між [PERSON] та померлим [PERSON] . Також свідки зауважили про наявність давніх відносин з померлим [PERSON] та позивачем, коли вони святкували спільно сімейні свята, зазначивши беззаперечно інформацію щодо розташування всіх осіб на спільних фотокартках (Том 1, стор. 38, 39). Відповідно до вимог статей 1217,1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (ч.1 ст. 1265 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки встановлення факту родинних відносин між позивачем [PERSON] та [PERSON] для позивача має юридичні наслідки, з урахуванням всіх встановлених обставин справи у суду наявні законні підстави встановити факт родинних відносин між [PERSON] та померлим [PERSON] , а саме, що померлий [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] був двоюрідним братом [PERSON] , [INFO] . Стосовно вимог про визнання права власності в порядку спадкування, то відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме (рухоме) майно, зобов`язаний звернутися за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, у відповідності до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20.12.2018 р. у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи, що [PERSON] позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті двоюрідного брата шляхом звернення до нотаріальної контори через відсутність доказів родинних відносин, які доведені під час розгляду справи, суд вважає, що вказані позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і тому підлягають задоволенню. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 14 493,60 грн., витрат за проведення експертних досліджень в розмірі 7 742,94 грн. Крім того, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення. Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами. Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі №922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Нормою ст. 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Отже, процесуальним законом на учасника справи покладено обов`язок у першому зверненні до суду навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а докази у підтвердження понесених витрат учасник справи повинен надати суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву і ці докази неможливо було подати з поважних причин. Сторона позивача просить суд стягнути з відповідача на свою користь документально підтверджені витрати на правничу допомогу в розмірі 40 000 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Слід звернути увагу на те, що стороною позивача надано суду докази на підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом. Однак, суд вважає, що витрати на правничу допомогу занадто завищеними та неспівмірні з заявленими вимогами, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Outcome: approved