Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, про скасувати рішення про державну реєстрацію нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2007 у справі №2-5853/07 за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . В даній квартирі позивач проживає більше 20 років разом зі своєю донькою. 22.12.2021 позивачу стало відомо. що право власності на її квартиру було перереєстровано на відповідача - ТОВ «Українська консалтингова палата». Підставою реєстрації права власності відповідача на належну позивачу квартиру стала заява про державну реєстрацію права власності а також акт приймання-передачі внеску частки до статутного капіталу ТОВ «Українська консалтингова палата» та протокол загальних зборів учасників товариства щодо прийняття до складу учасників нового учасника і прийняття статутного внеску. Проте жодних актів приймання-передачі внеску частки до статутного капіталу між позивачем та відповідачем підписано не було. Такі дії відповідача, позивач вважає протиправними, в зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав визначених в позові. Представник відповідача, проти позову не заперечував. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. ст.12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2007 року у справі № 2- 5853/07 було визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . У вказаній квартирі позивачка постійно проживає більше 20-ти років, зокрема, з 08.07.2003 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 25.07.2023 № 2023/005640707. Також, у вказаній квартирі з 18.12.2012 року постійно проживає дочка позивачки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 25.07.2023 № 2023/005642232. 22 грудня 2021 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що право власності на її квартиру перереєстроване на відповідача - ТОВ «Українська консалтингова палата», код ЄДРПОУ: 30724620; номер запису про право власності: 5243305. З листа Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30.05.2022 № 13449/4-22 стало відомо, що на підставі заяви про державну реєстрацію права власності від 12.02.2014 №5418923, а також акту приймання-передачі внеску частки до статутного капіталу ТОВ «Українська консалтингова палата», серія та номер: № 24/03-А, виданий 24.03.2014 та протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Українська консалтингова палата» щодо прийняття до складу учасників нового учасника і прийняття статутного внеску, серія та номер: № 11-2, виданий 24.03.2014, право власності на квартиру було зареєстроване за ТОВ «Українська консалтингова палата». Після ознайомлення з актом приймання-передачі внеску частки до статутного капіталу ТОВ «Українська консалтингова палата», серія та номер: № 24/03-А, виданий 24.03.2014, з`ясувалось, що акт не містить підпису [PERSON] , що підтвердило твердження позивачки про не укладання нею правочину - акту приймання-передачі внеску частки до статутного капіталу ТОВ «Українська консалтингова палата». Зборами учасників ТОВ «Українська консалтингова палата» було прийнято рішення про повернення позивачці спірної квартири, що підтверджується протоколом від 26.02.2024 № 73. 28 лютого 2024 року відповідач та позивачка підписали акт приймання-передачі об`єкту нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко О.А., реєстрові номери 120, 121, відповідно до якого позивачка прийняла квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 10 квітня 2024 року № 72533778 було відмовлено [PERSON] в державній реєстрації права власності на квартиру, тому що в поданих документах відсутня інформація про припинення (ліквідацію чи реорганізацію) юридичної особи або виділу з неї нової юридичної особи ТОВ «Українська консалтингова палата», відсутня інформація, що заявник (суб`єкт права) [PERSON] була засновником (учасником) юридичної особи ТОВ «Українська консалтингова палата». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України). Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду в п.п. 5, 6 своєї постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 зазначила, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19) ухвалення судових рішень, пов`язаних з питаннями державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав. Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення про державну реєстрацію права власності, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) міститься правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV. Вказані правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц. Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) . Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. За таких обставин скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем з одночасним визнанням права власності за позивачем є ефективним способом захисту порушеного права адже задоволення такої позовної вимоги відновить права власності позивача на спірне майно, за захистом якого вона звернулася до суду. Приймаючи до уваги, що державна реєстрація квартири за ТОВ «Українська консалтингова палата» порушує право власності позивача, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, у зв`язку із чим слід скасувати рішення про державну реєстрацію, державну реєстрацію та визначити за позивачем право власності на квартиру. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved