Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , в особі свого представника адвоката Шеліпової Ю.А., через підсистему «Електронний суд», звернувся до суду із заявою в якій просив встановити факт свого постійного проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування заяви зазначив, що він народився [INFO] в селищі Бабаї, Харківського району, Харківської області, УРСР. В 1976 році заявник разом з матір?ю переїхав до селища Веселого, а в 1979 році вони переїхали до селища Липці, де у 1980 році заявник пішов до першого класу місцевої школи. В тому ж році його направили на навчання до інтернату у м. Зміїв, де він навчався до 1986 року включно. У 1986 році мати забрала заявника з інтернату у м. Зміїв та навчання заявник продовжував за місцем проживання матері в м. Харків в школі № 24 до 1988 року. У 1986 році заявника поставили на облік в дитячій кімнаті міліції Ленінського району м. Харків, а в 1988 році дитяча кімната міліції направила заявника до Макіївського спецпрофтехучилища ім. А.С. Макаренка, де він навчався з 26.09.1988 року по 04.01.1990 року та здобув професію штукатура, облицювальника-плиточника. 01.02.1991 року відносно [PERSON] , було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та 22.05.1991 року Харківським районним судом Харківської області його було засуджено за ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 24.05.1991 року заявник прибув до Кременчуцької виправної колонії з Харківського СІЗО. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.07.1992 [PERSON] , було переведено до виправної трудової колонії. 09.07.1992 року заявник прибув до Божковської виправної колонії Полтавської області (№ 16). 01.02.1995 року його було звільнено з Божковської виправної колонії Полтавської області (№ 16) у зв`язку з відбуттям строку покарання. У зв?язку з вказаними вище обставинами та іншими життєвими труднощами, заявник ніколи не був документований ані паспортом громадянина колишнього СРСР, ані паспортом громадянина України. У грудні 2024 року, заявник звернувся до територіального підрозділу ГУ ДМС України у Харківській області з метою встановлення належності до громадянства України та оформлення паспорта, де йому роз`яснили судовий порядок встановлення факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року. Іншої можливості встановлення його належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України, не вбачається. Враховуючи вищевикладене, заявник через свого представника, звернувся до суду з вказаною заявою, оскільки, за таких обставин, лише суд є тим органом, котрий може забезпечити реалізацію законних прав заявника в даній ситуації. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24.04.2025 року прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку окремого провадження. В судових засіданнях 22.05.2025 року та 24.06.2025 року заявник та його представник підтримали викладені у заяві обставини, просили суд вимоги заяви задовольнити. Представник заінтересованої особи ГУ ДМС України у Харківській області підтвердив, що одним із необхідних документів для встановлення належності заявника до громадянства України може бути лише судове рішення про встановлення факту його постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року. Суд, заслухавши заявника, його представника, та представника заінтересованої особи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 363/214/17-ц, провадження № 61-15154св18, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. При цьому, як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.04.2020 року по справі № 133/2348/17, провадження № 61-40027св18, встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року є належними способами захисту його прав та законних інтересів. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Згідно з положеннями п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у п. 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у п. 2, - з 13 листопада 1991 року. Тобто, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» №1636-XII від 08.10.1991 року (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до абз. 1 п.п. «в» п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006) (надалі за текстом Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України. Згідно з положеннями п. 10 Порядку, для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: - довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; - копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. За наведеного, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року по справі № 522/20494/18, провадження № 61-6498св20, від 05.04.2021 року по справі № 523/14707/19, провадження № 61-16116св20. Дати 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року пов`язані із датою проголошення незалежності України та моментом набрання чинності Законом України «Про громадянство України», і відповідно надає право особам, що проживали на цей період на території України, право отримання громадянства України, тому встановлення юридичного факту постійного проживання заявника в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідно йому для звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області для отримання довідки про реєстрацію його громадянином України та подальшого подання заяви про видачу паспорта громадянина України нового зразка (ID-картки). При цьому, слід наголосити, що ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття допустимості, належності, достовірності та достатності доказів, як засобів доказування при здійсненні цивільного процесуального судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, за правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку при встановленні факту постійного проживання підлягають з`ясуванню обставини постійного проживання особи на конкретну дату саме на території України. Так, судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.09.1995 року, виданого Бабаївською селищною радою Харківського району Харківської області, [PERSON] , народився [INFO] в селищі Бабаї, Харківського району, Харківської області. Відповідно до змісту атестату № 4379 від 04.01.1990 року, в період з 26.09.1988 року по 04.01.1990 року заявник навчався в Макіївському спецпрофтехучилищі ім. А.С. Макаренка, де здобув професію штукатура, облицювальника-плиточника. Відповідно до змісту супровідного листа державної установи «Кременчуцька виховна колонія» № 9/2553/09-24 від 01.11.2024 року та доданої до нього довідки № 9/213/09-24 від 01.11.2024 року, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Бабаї, Харківського району, Харківської області, мешканець [ADDRESS] . Відбував покарання в Кременчуцькій виховно-трудовій колонії за вироком народного суду Харківського району Харківської області за ст. 81 ч. 3, 17-81 ч. 3, 140 ч. 2, 140 ч. 3, 42 КК УРСР, засуджений до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Початок строку покарання: 01 лютого 1991 року. Кінець строку покарання: 01 лютого 1995 року. До установи прибув 24 червня 1991 року зі слідчого ізолятору м. Харкова. З установи вибув 09.07.1992 року до виправно-трудової колонії № 16 УВС Полтавської області на підставі вказівки ГУВП МВС України № 1/3-2055 від 18.10.1990 р. При цьому, як вбачається з відповіді Слідчого управління ГУНП в Харківській області № 350аз/119-24/03-2024 від 01.11.2024 року, відповідно до інформації УІАП ГУНП в Харківській області встановлено, що за обліками УІАП ГУНП в Харківській області 01.02.1991 відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та 22.05.1991 його засуджено районним судом Харківського району Харківської області за ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 81 - 17, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Згідно відповідей Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України № 03-04/03-2024 від 04.03.2024 року та Департаменту інформатизації МВС № 02-04/03-2024 від 04 .03.2024 року, 01.02.1991 року відносно [PERSON] , було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та 22.05.1991 року Харківським районним судом Харківської області його було засуджено за ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 24.05.1991 року заявник прибув до Кременчуцької виправної колонії з Харківського СІЗО. Під час відбування покарання, в червні 1992 році заявник закінчив вечірню середню школу № [NUMBER] Автозаводського району м. Кременчука Полтавської області здобувши неповну середню освіту, що підтверджується свідоцтвом про неповну середню освіту серії [NUMBER] від 17.06.1992 року, при цьому до цього в грудні 1991 року у вказаній колонії здобув спеціальність фрезерувальника 2-го розряду, про що свідчить свідоцтво № 187 від 23.12.1991 року. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.07.1992 [PERSON] , було переведено до виправної трудової колонії. 09.07.1992 року заявник прибув до Божковської виправної колонії Полтавської області (№ 16). 01.02.1995 року його було звільнено з Божковської виправної колонії Полтавської області (№ 16) у зв`язку з відбуттям строку покарання. Як вбачається з довідки Державної установи «Божковської виправної колонії Полтавської області (№ 16)» № 15/07/23 від 05.04.2024 року, згідно архівних облікових матеріалів [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Бабаї, Харківського району, Харківської області, та проживаючий [ADDRESS] , українець. Прибув до установи 09.07.1992 року із виховної трудової колонії м. Кременчука Полтавської області. Відбував покарання за вироком від 22.05.1991 року нарсуду Харківського району та області за ст. 81 ч. 3, 17-81 ч. 3, 140 ч. 2, 140 ч. 3, 42 КК УРСР до 4 років виховної трудової колонії з конфіскацією всього майна що є особистою власністю. Ухвалою нарсуду Автозаводського району м . Кременчука Полтавської області від 06.07.1992 року переведений до виправної трудової колонії. Початок строку - 01.02.1991 року. Звільнений: 01.02.1995 року по відбуттю строку покарання та вибув за адресою [ADDRESS] . 17.10.1996 року Харківським районним судом Харківської області [PERSON] , було засуджено за ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 145, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 45 КК України (у редакції 1960 року) заявника було засуджено умовно, з іспитовим строком на 2 роки. 17.10.1996 року [PERSON] , було звільнено із зали суду. 20.12.1996 року Харківським обласним судом Харківської області вирок скасовано, справу направлено до Харківської міжрайонної прокуратури на новий розгляд. Кримінальну справу закрито на підставі ст. 7 КПК України (у редакції 1960 року) 10.07.1997 року. 28.03.1997 року Харківським районним судом Харківської області [PERSON] , було засуджено за ч. 3 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 13.05.1997 року заявник прибув до Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100). 16.09.1998 року його було звільнено з Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100) на підставі ст. 4 Закону України «Про амністію» від 24.07.1998 року, на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 15.09.1998 року. 20.03.2000 року Ленінським районним судом м. Харкова заявника було засуджено за ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі. 04.04.2000 року він прибув до Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100). Слід зауважити, що у червні 2003 році, в період відбування покарання, заявник закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів смт Васищеве Харківського району Харківської області та здобув повну загальну середню освіту, що підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту серії [NUMBER] від 21.06.2003 року. 12.12.2003 року його було звільнено з Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100) у зв`язку з відбуттям строку покарання. 16.09.2004 року Харківським районним судом Харківської області заявника було засуджено за ст. 395 КК України до 3 місяців арешту. 10.05.2006 року Харківським районним судом Харківської області було засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі. 24.10.2006 року заявник прибув до Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100). 16.09.2009 року його було звільнено з Темнівської виправної колонії Харківської області (№ 100) у зв`язку з відбуттям строку покарання. 12.05.2010 року Харківським районним судом Харківської області [PERSON] , засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі. 03.01.2010 року заявник прибув до Олексіївської виправної колонії Харківської області (№ 25). 26.08.2010 року [PERSON] , прибув до Харківського СІЗО. 16.09.2010 року прибув до Олексіївської виправної колонії Харківської області (№ 25). 15.02.2014 року його було звільнено з Олексіївської виправної колонії Харківської області (№ 25) у зв`язку з відбуттям строку покарання. 01.07.2016 року Харківським районним судом Харківської області [PERSON] , було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України заявника було звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки. На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 10.09.2018 року [PERSON] , було звільнено від відбування покарання, у зв`язку із закінченням іспитового строку. Вказані вище обставини, у відповідній частині, також підтверджуються довідкою про звільнення серії ХАР № 03730 від 16.09.2009 року. Як вбачається зі змісту відповіді [INFO] , гр. [PERSON] станом на сьогодні на військовому обліку військовозобов`язаних [INFO] не перебуває. Був взятий на облік призовників Харківського РВК 29.03.1990 року за вказаною ним адресою: [ADDRESS] . Для взяття на військовий облік призовників гр. [PERSON] прибув з [INFO] . Інші дані щодо гр. [PERSON] у [INFO] відсутні. Згідно відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 6301.7-456/63.2-25 від 09.01.2025 року, для встановлення належності заявника до громадянства йому необхідно надати судове рішення, яке підтверджує факт саме його постійного проживання на території України в неповнолітньому віці на відповідні дати. Відповідно до договору найму жилого приміщення гуртожитку № 6008/24 від 01.07.2024 року, заявник винаймає ліжко-місце у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Суд сприймає вказані вище документи як носії конкретної інформації факту постійного проживання заявника в конкретну дату та в конкретному місці, які ніким не спростовані, та є належними та допустимими доказами обставин. З огляду на встановлені по справі обставини, [PERSON] беззаперечно підтвердив та довів факт постійного проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року, тому його вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved