Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , належав на праві власності колгоспному двору, головою якого був його батько [PERSON] , який на час ліквідації колгоспних дворів проживав у спірному будинку разом з дружиною [PERSON] , дочкою [PERSON] та [PERSON] (позивачем ). Тому кожен з них має (мав) право на 1/4 частку вказаного нерухомого майна. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями якого була його дружина та діти ( по 1/3 частині спадкового майна). [INFO] [PERSON] померла та після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельну частку ( пай ), площею 33,0 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться за адресою: урочище " Коло пташка " Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Спадкоємцем її майна є позивач як її син, оскільки її дочка [PERSON] спадщину не прийняла, на частку в майні колгоспного двору не претендує та не заперечує щодо визнання права власності за позивачем. З метою оформлення спадщини після смерті матері позивач звернувся до приватного нотаріуса із відповідною заявою. Однак, остання відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не зареєстроване, правовстановлюючий документ на земельну частку ( пай ) або право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у спадкоємця відсутній. Тому позивач просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на вказані житловий будинок та господарські будівлі і споруди та на земельну частку ( пай ). Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Чеботар В.В. 20.11.2024 року подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити у його та позивача відсутності (а.с. 40). Відповідач в судове засідання не з`явилася, 20.11.2024 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить розгляд справи проводити в її відсутності ( а.с. 42 ). В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. [INFO] народився [PERSON] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , що стверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25.04.1979 року (а.с. 13). 24.04.1979 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 15 від 24.04.1979 року, про що свідчать дані копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24.04.1979 року (а.с. 15). 22.10.1994 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 28 від 22.10.1994 року, що стверджується даними копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 14). Згідно з копією журналу реєстрації видачі сертифікатів на право на земельні частки ( паї) по Коршівській сільській раді, під порядкованим номером 172 наявний запис " [PERSON] , [ADDRESS] , померла 2007 року, номер сертифікату [NUMBER] " ( а.с. 24-25 ). Судом також встановлено, що позивачем подано відповідне оголошення в газету "Вільний Голос" від 25.07.2024 року про те, що вказаний сертифікат серії ІФ-028250 від 01.12.1999 року втрачено (а.с. 31-32). Згідно з даними свідоцтв про смерть серій [NUMBER] та [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] в м. Івано-Франківськ, а [PERSON] - [INFO] в с. Коршів Коломийського району Івано-Франківської області ( 16, 17 ). Відповідно до копій довідок №28/11-09, №1252/02-25 та №1471/02-25, виданих відповідно 16.04.2024 року, 01.08.2024 року та 19.09.2024 року Коршівською сільською радою, [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , тип двору - колгоспний. Земельна частка ( пай ) площею 33,0 в умовних кадастрових гектарах зареєстрована в журналі реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну частку ( пай ) по Коршівській сільській раді під №172 серії ІФ-028250 за [PERSON] . Останній належить право на земельну частку ( пай ) у землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян "Прикарпаття " розміром 33,0 в умовних кадастрових гектарах. Станом на 01.07.1990 року у вказаному будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON] - голова домогосподарства; [PERSON] - дружина; [PERSON] - дочка; [PERSON] - син. На час смерті [PERSON] ( [INFO] ) у вказаному будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На час смерті [PERSON] ( [INFO] ) у вказаному будинку був зареєстрованим [PERSON] . Заповіти від імені [PERSON] та [PERSON] виконкомом Коршівської сільської ради не посвідчувались (а.с. 21-23). Судом також встановлено, що відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП " Коломийське МБТІ ", виданої 23.04.2024 року за № 80048, згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с. 26). Відповідно до даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 03.05.2024 року, спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 57,2 кв. м., житловою площею 38,6 кв. м. та господарських будівель і споруд: навісу - літера «Б»; стайні - літера «В»; стодоли - літера «Г»; вбиральні - літера «Ж»; криниці - «№ 1»; огорожі - «№ 2-3»; вимощення - «І». Рік побудови будинку та господарських будівель (навісу, стайні, стодоли, вбиральні) - 2002 (а.с. 18-20). 09.04.2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно після смерті своєї матері [PERSON] , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] , та земельну частку ( пай ( а.с. 53 )). Даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 76536661, виданого вказаним нотаріусом 09.04.2024 року, стверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 18 за номером у спадковому реєстрі 72272300, спадкодавець [PERSON] (а.с.57). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного нотаріуса від 04.06.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно в зв`язку з тим, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не зареєстроване, правовстановлюючий документ на земельну частку ( пай ) або право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у спадкоємця відсутній ( а.с. 29 ). Відповідно до листа державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. № 817/01-16 від 31.05.2025 року, спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилась, на підтвердження чого долучено інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №81360376 від 30.05.2025 року (а. с. 78, 79). Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, з врахуванням того, що спадщина відкрилася [INFO] (після смерті [PERSON] ), на спірні правовідносини поширюються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно з положеннями ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями статті 535 вказаного Кодексу передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ч. 1 ст.549 вказаного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі ст. 553 зазначеного Кодексу передбачено спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст.561 вказаного Кодексу свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і споруди, посилаючись на те, що господарство за вказаною адресою належало до типу двору - " колгоспний ", і всі його члени, які на момент ліквідації колгоспних дворів проживали в ньому, не втратили право на частку у дворі, а отже сторонам у справі, а також їхнім батькам ( [PERSON] та [PERSON] ) належало по 1/4 частці. Батько сторін [PERSON] помер [INFO] та спадщину після його смерті, за твердженням позивача, прийняли він, [PERSON] , та [PERSON] ( по 1/3 частці). [INFO] померла мати сторін [PERSON] та спадщину після її смерті за законом прийняв позивач, водночас відповідач спадщину не прийняла та не претендує на майно колгоспного двору. Позивач також просить визнати за ним право власності на земельну частку ( пай ), яка належала його матері, однак, через відсутність правовстановлюючого документу не може успадкувати дане майно. Разом з тим, з приводу посилання на належність вказаного двору до колгоспного суд зазначає наступне. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ч. 2 ст.120 ЦК Української РСР колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року в справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28.11.2018 року в справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.01.2019 року в справі № 713/1310/17-ц. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду України від 18.11.2015 року в справі № 6-350цс15, порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів того, що голова господарства чи будь-хто інший із членів цього господарства були членами колгоспу, суду не надано, а відповідно факт прийому голови господарства в члени колгоспу не доведено. Довідка Коршівської сільської ради №1252/02-25 від 01.08.2024 року не підтверджує зазначений факт, як і те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним ( в ній вказані дані щодо реєстрації, а не проживання). Більше того, колгоспний двір був припинений 15.04.1991 року після введення в дію Закону України «Про власність», а згідно з даними копії технічного паспорту на будинок від 03.05.2024 року, рік побудови будинку та господарських споруд - 2002. У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги докази, надані позивачем на підтвердження того, що спірний житловий будинок належав до категорії (суспільної групи) колгоспного двору, а тому відсутні підстави для застосування положень статей 120, 123, ЦК УРСР до спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги слід вирішувати, виходячи із встановлених обставин, та приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування після смерті [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки згідно з випискою з інвентаризаційних матеріалів право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, а доказів належності цього нерухомого майна [PERSON] або [PERSON] ( враховуючи, що він помер [INFO] , а будинок побудований у 2002 році ), спадщину після якого, за твердженнями позивача, прийняли сторони по справі та [PERSON] , матеріали справи не містять, адже спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Що стосується вимоги позивача про визнання права власності на земельну частку (пай ) після смерті [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до абз. 3 ч. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність», паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно зі ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). ВІдповідно до ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 року № 666/94, право на земельну частку (пай) може бути об`єктом успадкування. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом (п. 10). При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (п.11). Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Проте, позивач просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай) розміром 33,0 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться за адресою: урочище " Коло пташка " Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, а не право на земельну частку (пай) в порядку спадкування, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, у зв`язку з неналежним способом захисту права позивача на спадкування. На підставі наведеного, ст. ст. 535, 548, 549, 553 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності ", ст. ст. 328, 346, 347, 1216-1218 ЦК України та,

Outcome: dismissed