Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

У грудні 2018 року ТОВ «Укрфінанс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с.2-4 т.1). Ухвалою суду від 27.04.2021 року залучено до участі у справі у якості правонаступника [PERSON] [PERSON] (а.с.80 т.1). Ухвалою суду від 14.04.2022 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Укрфінанс» про стягнення моральної шкоди. Ухвалою суду від 07.05.2025 року позов ТОВ «Укрфінанс» до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики залишено без розгляду. Ухвалою суду від 07.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Вимоги зустрічної позовної заяви від 03.02.2022 року [PERSON] , які були доповнені 09.05.2022 року та 19.09.2023 року, обґрунтовує тим, що вона не є правонаступницею боргу перед ТОВ «Укрфінанс» після свого померлого чоловіка [PERSON] , оскільки вона не акцептувала вимоги та не набула законних зобов`язань [PERSON] . Крім того, ТОВ «Укрфінанс» не вперше незаконно вимагає сплату грошових коштів, із застосуванням погроз в тому числі. Представник ТОВ «Укрфінанс» телефонував на її телефон, на телефон чоловіка та її доньки. В середині\~2019\~року на\~особистій сторінці\~доньки позивачки\~ [PERSON] в\~соціальній мережі\~«Вконтакте»,\~з`явилося з\~невідомого сайту\~зображення фотокартки\~позивачки та\~фотокартки доньки\~позивачки з\~непристойним текстом.\~Донька позивачки\~є інвалідом\~дитинства (ДЦП)\~та на\~той момент\~знаходилася у\~ декретній\~відпустці.\~Сім`я позивачки\~мала хорошу\~репутацію в\~селі та\~розповсюдження такої\~інформації змінило\~життя її\~сім`ї.\~Вважає,\~що ТОВ\~«Укрфінанс» навмисно\~розповсюджувало завідомо\~неправдиві відомості,\~в тому\~числі,\~про доньку\~позивачки.\~Ці відомості\~ганьблять честь,\~гідність та\~ділову репутацію\~позивачки та\~її сім`ї.\~ТОВ «Укрфінанс»\~надавали непристойну\~оцінку її\~поведінки,\~поведінки її\~доньки-інваліда,\~чим спричинило\~моральну шкоду\~позивачці.\~Моральна шкода\~полягає у\~тому,\~що ТОВ\~«Укрфінанс» в\~особі директора\~ [PERSON] \~ своїми\~діями принизили\~честь позивачки\~як матері,\~а також,\~її ділову\~репутацію.\~Крім того,\~її донька,\~яка на\~той час\~була молодою\~матір`ю,\~переживала моральні\~страждання та\~нервовий стрес.\~В результаті\~дій ТОВ\~«Укрфінанс»,\~був порушений\~нормальний хід\~життя позивачки,\~вона була\~змушена пояснювати\~та спростовувати\~брехню,\~яку розповсюдило ТОВ «Укрфінанс». В селі вона, її донька та син відчували глузування та знущання. Позивачка вказує, що в результаті незаконних дій ТОВ «Укрфінанс» в неї порушився, а потім і пропав сон, погіршилося самопочуття. Спричинену ТОВ «Укрфінанс» моральну шкоду [PERSON] оцінює у 50\~000 грн., яку просить суд стягнути на її користь. Крім того, позивачка вважає, що вона в наслідок шахрайських дій ТОВ «Укрфінанс» протиправно залучена до справи як правонаступник померлого чоловіка, в зв`язку з чим в неї значно погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим вона вважає за необхідне стягнути з директора ТОВ «Укрфінанс» моральну шкоду у розмірі 20\~000,00 грн. за не надання правовстановлюючих документів на зайняття фінансовою діяльністю та ненадання документів щодо призначення [PERSON] на посаду директора і вона працювала без доручення, та суму у розмірі 20\~000,00 грн. за надання неправдивої інформації про банкрутство товариства, разом просить суд стягнути з ТОВ «Укрфінанс» на свою користь 90\~000,00 грн. (а.с.119-123, 144-147, 213-214 т.1). В судовому засіданні позивачка вимоги зустрічного позову підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник ТОВ «Укрфінанс» в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового засідання сповіщена належним чином. Згідно ч.2 ст.281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст.129 Конституції України, ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277ЦК України). Відповідно до положень статті 23 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із приниженням честі і гідності. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала цю шкоду; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральну шкоду, та результатом цієї поведінки - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала таку шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між нею та протиправною поведінкою; (б) відповідач має довести відсутність протиправності та вини. Завдання такої шкоди - завжди негативне явище. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує обов`язок її відшкодувати. Покласти його можна лише за умови, коли шкода була зумовлена протиправною поведінкою відповідальної за її завдання особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20). Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди, а також причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Судом встановлено, що 24.05.2018 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Укрфінанс» із анкетою-заявою про надання позики за №2018-02-01712 у сумі 2000,00 грн. (а.с.127). В даній заяві наявна фотокартка [PERSON] на якій також є зображення логотипу ТОВ «Укрфінанс». В своїй позовній заяві позивачка стверджує, що в середині 2019 року на особистій сторінці доньки позивачки в соціальній мережі «Вконтакте» з`явилося зображення доньки позивачки та зображення позивачки з непристойним текстом, яке на її думку в соціальних мережах розмістили працівники ТОВ «Укрфінанс», так як на зображені є фрагмент фото [PERSON] з анкети заяви поданої [PERSON] до ТОВ «Укрфінанс» в 2018 році з логотипом ТОВ «Укрфінанс». Однак з наданої суду фотокартки не можливо встановити, де ця фотокартка була розміщена та хто саме її розмістив. Соціальна мережа «Вконтакте» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки ця соціальна мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Таким чином, проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку, що позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що саме визначений нею, як відповідач ТОВ «Укрфінанс» є відповідальним за публікацію у соціальній мережі «Вконтакте» інформації, яку вона вважає недостовірною, є автором цієї інформації та поширив її саме на особистій сторінці доньки позивачки. Долучена до матеріалів фотокартка оспорюваної інформації не є доказом розміщення публікації в інтернет-мережі саме відповідачем. Отже, позивачкою не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів, що вказана в позові інформація була розміщена, розповсюджена саме відповідачем. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23)). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справа № 536/911/21 (провадження № 61-4812св23)). Зміст самих позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену в мережі Інтернет слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивачки та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачкою в ході розгляду справи в суді першої інстанції (див. постанову Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 658/1795/17-ц (провадження № 61-17367св18)). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України). Частиною 1 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст.78 того ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Проте, зміст самих позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену в соціальних мережах, слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність та честь позивачки та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачкою в ході розгляду справи. Зміст позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви, стосується тільки стягнення моральної шкоди. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. №5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Що стосується вимог позивачки про стягнення моральної шкоди з ТОВ «Укрфінанс» так як в наслідок шахрайських дій ТОВ «Укрфінанс» її протиправно залучено до справи як правонаступника померлого чоловіка, а також в наслідок не надання ТОВ «Укрфінанс» правовстановлюючих документів на зайняття фінансовою діяльністю та ненадання документів щодо призначення [PERSON] на посаду директора і вона працювала без доручення, суд приходить до висновку що вони не доведені, так як позивачкою не надано суду належних доказів наявності причиненої їй шкоди внаслідок цих дій позивача, а також звернення до суду з позовом саме по собі не є завданням шкоди. Звернення до суду є реалізацією права на судовий захист, закріпленого в законодавстві. Оскільки вимоги позивачки не доведено належними, допустими та достатніми доказами, суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ТОВ «Укрфінанс» про стягнення моральної шкоди у розмірі 90000,00 грн. є безпідставним та недоведеним належними, допустими та достатніми доказами, тому він не підлягає задоволенню в повному обсязі. Європейський суд\~з прав\~людини (далі\~-\~ЄСПЛ)\~вказав,\~що пункт\~перший статті\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~зобов`язує\~суди давати\~обґрунтування своїх\~рішень,\~але це\~не може\~сприйматися як\~вимога надавати\~детальну відповідь\~на кожен\~аргумент.\~Межі цього\~обов`язку\~можуть бути\~різними,\~залежно від\~характеру рішення.\~Крім того,\~необхідно брати\~до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: dismissed