Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У квітні 2025 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06.11.2019 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована та проживає разом із позивачкою. Відповідач проходить службу у військовій частині [NUMBER] має стабільне джерело доходу. Проте матеріальну допомогу на утримання спільної дитини надає нерегулярно, у розмірах, що не забезпечують належного та постійного задоволення потреб дитини. Такий підхід до виконання батьківського обов`язку є недостатнім та порушує права дитини на належне матеріальне забезпечення. Оскільки, відповідач пенсійного віку не досяг та є працездатним, позивачка вважає, що він має можливість та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання спільної дитини. Вважає, що аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) дадуть можливість мінімально забезпечити дитину. Посилаючись на статті 180-183, 191 Сімейного кодексу України просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення із позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 29.04.2025 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.\~с.\~16,\~17). 20.05.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому просив позовну заяву [PERSON] про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , задовольнити частково та стягувати аліменти в розмірі 1/6 частки від всіх його доходів. Відзив мотивовано тим, що відповідач є учасником бойових дій та особою з інвалідністю війни ІІІ-групи. У зв`язку із станом свого здоров`я (внаслідок проходження військової служби) він змушений лікуватися, що потребує значних фінансових витрат. Із 25.03.2025 відповідач виключений із списків військової частини за станом здоров`я, у зв`язку з інвалідністю та наразі не отримує грошового забезпечення як військовослужбовець. Єдиним доходом є пенсія за інвалідністю у розмірі 10\~192 грн 37 коп. Також зазначає, що він ніколи не уникав виконання батьківського обов`язку щодо утримання свого сина та щомісячно надсилав позивачці кошти на його утримання. Наголошує, що не відмовляється від сплати аліментів і має намір продовжувати надавати матеріальну підтримку своєму синові. Водночас, він не погоджується з розміром аліментів, заявленим позивачкою, вважає його завищеним з огляду на свій теперішній фінансовий стан (а.\~с.\~23-55). 23.05.2025 від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Мотивуючи тим, що позивачка вважає доводи відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачка просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання спільної дитини в мінімальному розмірі, передбаченому чинним законодавством України. Оскільки відповідач пенсійного віку не досяг та є працездатним також має постійний стабільний дохід у виді військової пенсії, при звільненні з військової служби отримав вихідну допомогу, інших утриманців не має, відтак позивачка вважає, що позивач має можливість надавати щомісячно кошти на утримання спільної дитини в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також зазначає, що відповідачем хоча і надано ряд письмових доказів, які вказують на наявність у нього хвороб, однак жодного доказу про витрачені кошти на лікування та реабілітацію суду не надано. Твердження відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог є безпідставними та не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами. Вони не відповідають фактичним обставинам справи, а також не спростовують обґрунтованості та законності заявлених позовних вимог (а.\~с.\~56-58). Суд, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги відзив відповідача та відповідь на відзив позивачки, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, зазначає наступне. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. Згідно положень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК України). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20.12.2017 виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району (а.\~с.\~7). Як вбачається з рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 06.11.2019 (справа №\~143/1030/19) шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.\~с.\~8,\~9). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 24.07.2019 №\~742 та витягу з реєстру територіальної громади від 20.01.2025 №\~2025/000801101 позивачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.\~с.\~5,\~6). Згідно з відповіддю, отриманою з Єдиного державного демографічного реєстру від 29.04.2025 №\~1331536 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою:\~ [ADDRESS] (а.\~с.\~14,\~15). Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] від 20.06.2023 відповідач [PERSON] є учасником бойових дій (а.\~с.\~27). З пенсійного посвідчення №\~ [NUMBER] від 22.01.2025 вбачається, що [PERSON] є інвалідом армії ІІІ- групи (термін дії до 31.12.2025) (а.\~с.\~27). Відповідно до копії витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 25.03.2025 №\~88 [PERSON] звільнений у запас за станом здоров`я у зв`язку з наявністю інвалідності (а.\~с.\~39). Як вбачається з копії виписки медичної картки стаціонарного хворого №\~0800824 КНП «Міська клінічна лікарня №\~6 Дніпропетровської міської ради» у період з 17.05.2024 по 23.05.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні (а.\~с.\~29). Відповідно до копії виписного епікризу №\~2341 в/ч [NUMBER] [ADDRESS] у період з 25.05.2024 по 19.06.2024 [PERSON] перебував у відділенні медико-психологічної реабілітації (а.\~с.\~31,\~32). Згідно з копією довідки військово-лікарської комісії в/ч [NUMBER] [ADDRESS] від 18.06.2024 №\~1104 захворювання [PERSON] пов`язане з проходженням військової служби та потребує відпустки для лікування у зв`язку з хворобою на 30 календарних днів (а.\~c.\~30). Відповідно до копії перевідного епікризу медичної картки стаціонарного хворого №\~11901 КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім.\~акад.\~О.\~І.\~Ющенка Вінницької обласної ради» [PERSON] знаходився на лікуванні у період з 19.07.2024 по 07.08.2024 (а.\~с.\~33). З копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого №\~5574 Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону м. Вінниця вбачається, що [PERSON] у період з 07.08.2024 по 04.09.2024 знаходився на лікуванні у відділенні медичної реабілітації та відновлювального лікування (а.\~с.\~34). Згідно з копією довідки військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону м. Вінниця від 04.09.2024 №\~876 [PERSON] , проведено медичний огляд, за результатами якого встановлено, що його захворювання пов`язані із захистом Батьківщини, та на підставі ст. 646 графи ІІІ Розкладу хвороб придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (а.\~с.\~35). Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда Вінницької обласної МСЕК №\~2 від 02.12.2024 №\~12825 [PERSON] потребує профілактичних заходів, медичного обстеження, санаторно-курортного лікування (а.\~с.\~28). З копій консультативних заключень від 16.12.2024, 27.01.2025, 03.03.2025 та 05.03.2025 та виписки із медичної картки амбулаторного хворого №\~1373 від 18.04.2025 вбачається, що [PERSON] у зв`язку зі станом свого здоров`я звертався до медичних закладів за консультацією (а.\~с.\~36-38, 40). З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (відповідь на запит у електронному вигляді) від 14.05.2025 відповідач [PERSON] отримав виплати як військовослужбовець: у січні 2025 року у розмірі 69\~797 грн 49 коп.; у лютому 2025 року розмірі 56\~639 грн 36 коп.; у березні 2025 року у розмірі 345\~015 грн 93 коп. (а.\~с.\~41,\~42). Відповідно до копії банківського сповіщення про надходження пенсійної виплати 09.05.2025 на картку [NUMBER] зараховано кошти у сумі 10\~192 грн 37 коп. (а.\~с.\~43). Як вбачається з копій дублікатів чеків АТ КБ «ПриватБанк» відповідач [PERSON] здійснював грошові перекази на користь позивачки [PERSON] у період з січня 2020 року по березень 2025 року на загальну суму 280\~467 грн (а.\~с.\~44-53). Згідно із частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частинами 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27\~лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частинами 2, 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст.\~182 Сімейного кодексу України). Разом з тим, навіть у частині першій статті 161 ЦПК України передбачено стягнення аліментів у безспірному порядку в наказному провадженні, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частини друга статті 161 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 Сімейного кодексу України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів). Згідно з «Конвенцією про права дитини», «Декларацією прав дитини» батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Отже, аліменти це кошти необхідні для забезпечення дитини усім необхідним для повноцінного розвитку, а тому встановивши розмір доходу відповідача чи його відсутність, суд має встановити реальні потреби щодо належного утримання дитини і, виходячи з цього, визначати розмір аліментів. Так, визначаючи розмір аліментів у конкретній справі, суд має з`ясувати необхідний рівень коштів, який є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому має враховуватись стан здоров`я, матеріальне становище дитини, її вік, місцевість, де вона проживає, щомісячні потреби, витрати пов`язані з навчанням, відвідування дитиною гуртків, спортивних секцій тощо. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання та виховання своїх дітей покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані їх утримувати до досягнення ними повноліття. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, відсутність добровільного вирішення сторонами питання участі батька в утриманні дитини, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Разом з тим, у відзиві відповідач [PERSON] вказав, що він позов визнає частково і просив суд ухвалити рішення, яким стягувати з нього аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу). Вказане мотивує тим, що він є учасником бойових дій та особою з інвалідністю війни ІІІ групи. У зв`язку із станом свого здоров`я (внаслідок проходження військової служби) він змушений лікуватися, що потребує значних фінансових витрат. До відзиву надав довідки з медичних установ, в яких вказано його діагнози та періоди лікування. Із 25.03.2025 він виключений із списків військової частини за станом здоров`я у зв`язку з наявністю інвалідності, та наразі не отримує грошового забезпечення як військовослужбовець. Єдиним його доходом є пенсія за інвалідністю у розмірі 10\~192 грн 37 коп. Водночас, відповідач не надав суду докази, які б підтверджували здійснення ним грошових витрат на лікування та реабілітацію. Згідно із Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (станом на дати знаходження на лікуванні відповідача останній був військовослужбовцем ЗСУ) військовослужбовці повністю забезпечуються державою витратами, пов`язаними з наданням медичної допомоги. Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) нада ється безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, медичних виробів та допоміжних засобів реабілітації. Також, суд зазначає, що відповідно до чинного законодавства, аліменти на дитину виплачуються за всіма видами доходів, у тому числі зарплатами та пенсійним забезпеченням. Жодних винятків для будь-якої групи інвалідності не передбачено. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. При цьому згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів малолітньої дитини, необхідність створення для неї такого рівня життя, який був би достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, враховуючи обставини, визначені статтями 181, 182 Сімейного кодексу України, працездатний вік відповідача, зважаючи на те, що між позивачкою та відповідачем у позасудовому порядку не досягнуто домовленостей щодо утримання дитини, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивачки та необхідність визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що в повній мірі відповідає вимогам сімейного законодавства, спрямовано на належне забезпечення прав дитини та відповідає її інтересам. До того ж вказаний розмір частки є мінімальним та допускає безспірне стягнення аліментів на утримання дитини в порядку наказного провадження. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (частина перша стаття 192 Сімейного кодексу України). Згідно зі статтею 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи, позов був зареєстрований судом 28.04.2025, таким чином, аліменти слід призначити із вказаної дати. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. В ч.\~1 ст.\~1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. В силу п.\~3 ч.\~1 ст.\~5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Згідно із ч.\~1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч.\~6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом частин 1, 3 ст.\~9 ЗУ «Про судовий збір» кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. Зважаючи на те, що внаслідок розгляду цієї справи державою Україна понесено певні матеріальні витрати, які полягають у неодержаному судовому зборі, який мав би бути спрямований на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, то держава Україна є особою, яка понесла судові витрати, в розумінні норми ч.\~6 ст.\~141 ЦПК України. Пунктом 3 ч.\~1 ст.\~176\~ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Отже, позов про стягнення аліментів за своєю правовою процесуальною природою є позовом майнового характеру. За змістом підпункту\~1 пункту\~1 ч.\~2 ст.\~4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана до суду фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, зважаючи на задоволення позовної вимоги майнового характеру, та ураховуючи, що відповідно до положень Закону України\~ «Про\~Державний бюджет\~України на\~2025\~рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2025 становить 3\~028 грн 00 коп., з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1\~211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правничої допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно із ст. 26 вказаного вище закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 цього закону договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі та нього застосовуються загальні вимоги договірного права. Статтею 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» передбачено,\~що гонорар\~є формою\~винагороди адвоката\~за здійснення\~захисту,\~представництва та\~надання інших\~видів правничої\~допомоги клієнту. Порядок\~обчислення гонорару\~(фіксований\~розмір,\~погодинна оплата),\~підстави для\~зміни розміру\~гонорару,\~порядок його\~сплати,\~умови повернення\~тощо визначаються\~в договорі\~про надання\~правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі №\~751/3840/15-ц та від 22 січня 2025 року у справі №\~756/15736/18. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (висновки постанови Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 826/856/18). Так, позивачою [PERSON] надано суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір про надання професійної правничої допомоги від 24.04.2025, укладений між [PERSON] та адвокатом Царківським\~О.\~Ю., в якому в п. 4.1, 4.3 зазначено, що клієнт сплачує гонорар в розмірі, що становить 6\~000 (шість тисяч) грн, який вносить авансом при укладенні договору (а.\~с.\~10) та ордер на надання правничої допомоги серії АВ №\~1195044 від 24.04.2025 (а.\~с.\~11). Дослідивши зазначені вище документи в сукупності, ту обставину, що позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження сплати адвокатських послуг у справі в розмірі 6\~000 грн (акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат), суд дійшов висновку що вимога про стягнення на її користь з відповідача витрат на професійну правничу допомогу на вказану суму не підлягає задоволенню.

Outcome: approved