Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

31 березня 2025 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виконкому Покровської районної в місті ради, у якому просять суд визнати дійсним договір міни нерухомого майна, зареєстрований на Товарній біржі «Катеринославська» за № 0232-Н від 16.12.1997, за умовами якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснили обмін належних їм на праві власності квартир; припинити право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та визначити частки [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/2 за кожним; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , після померлого [PERSON] . В обґрунтування позову посилаються на те, що 16.12.1997 був укладений договір міни між [PERSON] , діючим від свого імені та від імені [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) на підставі довіреності, [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , діючою за себе та як законний представник своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , з другої сторони. За умовами договору квартира [ADDRESS] переходить у власність [PERSON] та [PERSON] , квартира [ADDRESS] переходить у власність [PERSON] та [PERSON] , квартира [ADDRESS] переходить у власність [PERSON] та [PERSON] . Договір укладений та зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська», не підлягав нотаріальному посвідченню. Право спільної сумісної власності на квартира за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано в КП «КБТІ» на ім`я [PERSON] , [PERSON] . [INFO] співвласник квартири [PERSON] помер, єдиним спадкоємцем його майна є дочка [PERSON] , яка звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з неналежно оформленим документом, що підтверджує право власності на частку квартири. Ухвалою судді від 03 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 11 квітня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено учасникам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. Ухвалою суду від 19 травня 2025 року за клопотанням позивача витребувані докази. 23 травня 2025 року від представника співвідповідача виконавчого комітету Покровської районної в місті ради надійшли письмові пояснення у справі, у яких вона, посилаючись на низку положень нормативних актів, просила ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства з урахуванням зібраних доказів по справі. 03 червня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 19 червня 2025 року. Позивач [PERSON] , яка діє також як представник позивача [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, також просила не здійснювати розподіл судових витрат і залишити їх за позивачами. Від співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від кожного окремо, надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов визнали у повному обсязі. Представник співвідповідача виконкому Покровської районної в місті ради до суду не з`явилася, у письмових поясненнях просила розглянути справу за її відсутності, ухвалити рішення згідно чинного законодавства з урахуванням зібраних по справі доказів. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи товарної біржі «Катеринославська» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання, заяв про відкладення або розгляд справи за його відсутності, пояснень по суті позовних вимог суду не надавав. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 211 ЦПК України за наявними в ній доказами. Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25 вересня 1995 року відділом РАГС Жовтневого РВК м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 19). Позивач [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 20 липня 2010 року відділом РАЦС Немирівського районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 14). 16 грудня 1997 року між [PERSON] , діючим за себе і на підставі довіреності від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , діючою за себе і які законний представник своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір міни нерухомого майна, за умовами якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснили обмін належних їм на праві власності квартир: квартира [ADDRESS] , переходить у власність [PERSON] та [PERSON] ; квартира [ADDRESS] , переходить у власність [PERSON] і [PERSON] ; квартира [ADDRESS] , переходить у власність [PERSON] , [PERSON] . Згідно з пунктом 12 Договору міни, останній укладений на виконання біржевої угоди, зареєстрованої на товарній біржі «Катеринославська» 16 грудня 1997 р. за № 0232-Н і не підлягає нотаріальному посвідченню (а.с. 15). Відповідно до копії довідки, виданої КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР» від 28.01.2025 за № 215546, квартира, розташована в [ADDRESS] , зареєстрована на праві спільної сумісної власності в реєстровій книзі 76П-337-337 на ім`я [PERSON] , [PERSON] (російською мовою) на підставі договору міни, зареєстрованого 16.12.1997 на товарній біржі «Катеринославська», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 16). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 22). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 21). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 20). Згідно з інформацією відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Покровському районі від 15.11.2024, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17.03.1998 по 19.07.2024, на день його смерті за вищевказаною адресою була зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 130 зворотній бік). 15 листопада 2024 року [PERSON] звернулася до Другої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с. 133 зворотній бік). Постановою державного нотаріуса від 19 лютого 2025 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала батьку [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з неналежно оформленим документом, що підтверджує право власності на 1/2 частку квартири (а.с. 138). Постанова нотаріуса мотивована тим, що квартира належала спадкодавцеві та [PERSON] на підставі Договору міни, зареєстрованого 16.12.1997 на товарній біржі «Катеринославська», цей договір посвідчений з порушенням діючого на 1997 рік законодавства. Правовідносини\~у відповідній частині виникли в момент укладення відповідного договору 16 грудня 1997 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, заявлені позовні вимоги про визнання угоди дійсною підлягають оцінці у сукупності за нормами\~ЦК УРСР\~від\~18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору, а також за нормами Цивільного кодексу України на час виникнення у позивача права на спадкування. Згідно зі\~ст.153 ЦК УРСР\~договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно\~ст. 241 ЦК УРСР\~за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Згідно\~ст. 242 ЦК УРСР\~до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР\~встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту Договору\~міни нерухомого майна від 16 грудня 1997 року\~вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог\~ст. 227 ЦК України\~підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Статтею 9 Закону України «Про товарні біржі» передбачено, що\~член товарної біржі має право сам або через свого представника\~користуватися всіма послугами біржі. Згідно\~ст. 15 Закону України «Про товарні біржі»\~не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року N 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції). Таким чином, відповідно до чинних на той момент Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, які передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано в Криворізькому БТІ за спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] . Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, у період укладання спірного договору міни нерухомого майна існував пробіл у чинному законодавстві, оскільки згідно ст. 242, 227 ЦК України (1963 року) договір міни житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Разом з тим, у відповідності зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору міни нерухомого майна від 16 грудня 1997 року, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили обмін належним їм на праві власності нерухомим майном, усі умови за договором виконані. Згідно з п. 7 вищевказаного Договору сторони зобов`язалися звільнити вказані квартири протягом семи днів з моменту підписання договору, що було повністю виконано сторонами і підтверджено відповідачами [PERSON] та [PERSON] в підготовчому засіданні, доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог\~ст. 237 ЦК України, суду не було надано, а тому, суд вважає укладений договір дійсним. Таким чином, суд вважає, що сторони в договорі домовилися про усі істотні умови договору міни нерухомого майна, факт повного виконання договору встановлений, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання угоди дійсною підлягають задоволенню. Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Крім того, ст.\~41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Відповідно до ст.\~316,\~317,\~319 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, позивач [PERSON] та [PERSON] , виконавши повністю умови договору міни нерухомого майна, який у відповідності з вимогами ч. 2 ст.\~227 ЦК УРСР\~зареєстрований в КБТІ, набули право власності на спірне майно та законно ним володіли. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасники спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тому, суд, враховуючи зазначені вище норми закону, якими презюмується рівність часток співвласників у праві спільної власності, за відсутності встановлених судом обставин на підтвердження домовленості між співвласниками щодо визначення ними інших часток, приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/2 за кожним співвласником, у тому числі за померлим [PERSON] , є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до\~ст.1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ст.\~1218\~ЦК України\~до\~складу спадщини\~входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями ч. 1, 3\~ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мали у спільній сумісній власності квартиру, яка була набута ними на підставі договору міни нерухомого майна, зареєстрованого товарною біржою, також суд прийшов до висновку про рівність часток співвласників у праві власності на цю квартиру по 1/2 частки за кожним співвласником. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса від 19 лютого 2025 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала батьку [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з неналежно оформленим документом, що підтверджує право власності на 1/2 частку квартири, оскільки квартира належала спадкодавцеві та [PERSON] на підставі Договору міни, зареєстрованого 16.12.1997 на товарній біржі «Катеринославська», цей договір посвідчений з порушенням діючого на 1997 рік законодавства. Позивач [PERSON] є спадкоємцем після померлого [PERSON] , на час смерті проживала зі спадкодавцем, звернулася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, від якої не відмовляється та бажає визнати за собою право власності на дане нерухоме майно. Згідно роз`яснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно\~з постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~ у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. В даному випадку у позивача [PERSON] немає можливості реалізувати своє право власності на спадкове майно у зв`язку із тим, при укладені спадкодавцем правочину не було дотримано вимоги про нотаріальне оформлення. При цьому договір міни, на підставі якого сторони, у тому числі спадкодавець [PERSON] набули право власності на нерухоме майно, нотаріально посвідчити не можуть, оскільки учасники угоди, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] померли. З урахуванням наведеного вище, з метою захисту прав позивача [PERSON] як спадкоємиці першої черги після смерті батька, суд приходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. За заявою позивача [PERSON] , яка також діє в інтересах позивача [PERSON] , суд не здійснює розподіл судових витрат і залишає їх за позивачами.

Outcome: approved