Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.09.2001 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 19.01.2022 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, після розлучення син залишився проживати разом з ним та перебуває на його утриманні. Мати дитини останній час мешкає окремо, участі в утриманні дитини не бере. Однак, 16.01.2023 року Деснянським районним судом м.Києва видано судовий наказ за заявою відповідача, яким стягнуто з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 13.01.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. 23.03.2023 року Головним державним виконавцем Деснянського відділу ДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Бойченко С.В. було відкрите виконавче провадження ВП № [NUMBER] з примусового виконання вищевказаного судового наказу. 28.09.2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/507/23, визнано таким, що не підлягає виконанню вказаний судовий наказ. 13.02.2024 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 754/507/23 ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28.03.2023 року скасовано та постановлено нову, якою відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу. Позивач вказує на те, що суд апеляційної інстанції прямо вказав, на ту обставину що він може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Зважаючи на викладені обставини, вважає, що стягнення з нього аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з ним, має бути припинено. Разом із цим, відповідно до вимог сімейного законодавства, відповідач як мати зобов`язана також брати участь у утриманні дитини. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме: -припинити стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 13.01.2023 року і до досягнення дитиною повноліття; -стягнути зі [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення повноліття [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 31.05.2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Вимоги зустрічного позову відповідач мотивує тим, що позивач ухиляється від обов`язку зі сплати аліментів, що стягнуті з нього судовим наказом, а витрати на утримання сина на даний час є досить високими і становлять приблизно 22 000,00 грн., які вона несе самостійно. Крім того, є планові витрати, пов`язані з облаштуванням дитячої кімнати, ремонту тощо. За підрахунками відповідача, такі планові витрати на місяць становлять загалом 50 000,00 грн. Посилаючись на викладене, відповідач просила задовольнити вимоги зустрічного позову, а саме: -змінити спосіб стягнення аліментів, встановлених судовим наказом Деснянського районного суду м.Києва від 16.01.2023 року у справі № 754/507/23 з частки від доходу на тверду грошову суму; -стягнути з позивача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 11 000,00 грн., щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.03.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення, вимоги зустрічного позову не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Крім того, представник позивача уточнив позовні вимоги в частині дати припинення стягнення з позивача аліментів, а саме з дня стягнення аліментів відповідно до судового наказу - з 13.01.2023 року. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, достатність часу для реалізації відповідачем свого права на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є такими що підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 15.09.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 19.01.2022 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 16.01.2023 року Деснянським районним судом м. Києва за заявою [PERSON] було видано судовий наказ у справі № 754/507/23, яким стягнуто з позивача [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 13.01.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Постановою головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бойченко С.В. від 23.03.2023 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2024 року у справі № 754/507/23 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про визнання судового наказу Деснянського районного суду м.Києва таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи також вбачається, а також це встановлено і постановою Київського апеляційного суду, відповідно до копії Актів обстеження житлових умов від 20.03.2023 року, 23.03.2023 року, 02.04.2023 року, 09.04.2023 року, 30.08.2023 року, 25.01.2024 року, 27.09.2024 року, а також довідок ЖЕД-301 від 30.08.2023 року, 23.01.2024 року та від 30.09.2024 року, за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О.М. за р. №416, проживають [PERSON] з сином [PERSON] . [PERSON] періодично не проживає за вказаною адресою, лишились деякі її речі, які вона не встигла забрати, постійно не проживає у квартирі з 30.12.2022 року. Згідно копії характеристики №20 від 21.03.2023 року, виданої дитячо-юнацькою спортивною школою №20 Шевченківського району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , на протязі 9 років займається спортивною акробатикою у тренера [PERSON] , останнім часом у ДЮСШ №20. На протязі всього часу його батько [PERSON] бере активну участь у спортивному житті сина [PERSON] , який виконав норматив «першого дорослого розряду». А також батько здійснював усі фінансові витрати на його спортивне виховання (пошив спортивного одягу, фінансове забезпечення літнього відпочинку і т.д.). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка неповнолітній [PERSON] , [INFO] , пояснив, що з народження постійно проживає разом з батьком. З матір`ю він бачиться декілька разів на тиждень, приходить до неї у гості, але проживати разом з нею не бажає. Повністю фінансово його утримує батько. Звертаючись до суду із даним позовом про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, позивач зазначав про те, що дитина постійно проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, відтак, підстави для стягнення з нього аліментів на користь відповідача відсутні і наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на його користь. Відповідачем пред`явлено зустрічний позов про зміну способу стягнення аліментів, мотивований ухиленням позивача від сплати аліментів та збільшенням витрат на дитину. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та недоведеними з огляду на таке. Вирішуючи позовні вимоги про припинення стягнення аліментів, суд зазначає наступне. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає чи проживала дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема, з одержувачем аліментів чи з їх платником. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала зі стягувачем, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати за аліментами платника аліментів з дня коли дитина почала проживати із позивачем. В судовому засіданні відповідачем фактично не оспорювався факт постійного проживання дитини з позивачем. Вказана обставина також встановлена і у постанові Київського апеляційного суду від 13.02.2024 року у справі № 754/507/23, а також підтверджується наявними доказами у справі та показами допитаного в якості свідка сина сторін [PERSON] , [INFO] . При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано жодного доказу на спростування вимог позивача та підтвердження вимог зустрічного позову, зокрема щодо факту проживання сина разом з нею та перебування на її утриманні, несення нею будь-яких витрат на утримання сина. Також, з аналізу зазначених норм, фактичних обставин справи та усталеної судової практики вбачається, що припинення стягнення аліментів за рішенням суду слід здійснювати не з дня подання позовної заяви до суду, а з дня перебування дитини на утриманні платника аліментів, адже в період перебування на утриманні дитини, відповідач не мала жодних витрат на утримання дитини. Виходячи з наданих позивачем доказів, а саме актів та довідок ЖЕД-301, суд приходить до висновку, що позивачем документально підтверджено проживання сина разом з ним з 20.03.2023 року, виходячи з дати складання першого акту, що зафіксував спільне проживання батька з сином, оскільки ані даний акт, ані інші акти про проживання більш точної дати початку спільного проживання батька з сином за вказаною адресою не містять. Настання встановлених вище обставин, а саме: зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час подання позовної заяви проживає із позивачем, впливає на припинення з 20.03.2023 року для позивача сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина, а також є тією обставиною, із настанням якої у позивача виникло право на отримання від відповідача аліментів на утримання дитини. Таким чином, судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем і перебуває на його утриманні, а тому наявні підстави для припинення з 20.03.2023 року стягнення з нього аліментів на утримання сина на користь відповідача та часткове задоволення цих позовних вимог, що виключає можливість задоволення вимог зустрічного позову. Щодо вимог первісного позову про стягнення аліментів. За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, визначальною обставиною для отримання одним з батьків аліментів на утримання дитини є факт проживання дитини із тим з батьків, який претендує на отримання аліментів. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При розгляді даної справи суд також приймає до уваги, що частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи наведене, з урахуванням вищенаведених обставин та фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини. Вирішуючи питання розміру аліментів, суд у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, судом також враховується положення ч. 3 ст. 181 СК України, згідно з якими за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, а також зважаючи на те, що з матеріалів справи не вбачається наявності у відповідача інших утриманців чи даних про незадовільний стан здоров`я, який би перешкоджав їй у виконанні батьківських обов`язків щодо її неповнолітнього сина, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення даного позову 28.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження його позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають частковому задоволенню в частині припинення стягнення аліментів з позивача та задоволенню в повному обсязі в частині стягнення з відповідача аліментів. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial