Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Києво-Святошинського суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення коштів, у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 310 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.11.2022 відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому кошти у розмірі 360 000,00 грн. Позивач надав відповідачу в борг гроші в сумі 360 000,00 грн, на підтвердження отримання коштів відповідач написав розписку. Строк повернення відповідачем коштів був до 01.07.2023. Станом на 20.11.2023 боргове зобов`язання відповідач не виконав. На підтвердження даного факту відповідачем була написана нова розписка на суму 360 000,00 грн у якій передбачено строк виконання зобов`язання до 01.07.2024. Розписка від 29.11.2022 була розірвана за обопільною згодою з метою запобігання подвійних трактувань щодо суми боргу. 29.04.2024 відповідач повернув позивачеві частину боргу, а саме кошти у розмірі 50 000,00 грн. В зв`язку з чим, відповідачем була написана нова розписка на суму 310 000,00 грн, у якій передбачено строк виконання зобов`язання до 01.07.2024. Відповідач свої зобов`язання у зазначений строк не виконав, борг не повернув та ухиляється від спілкування з позивачем. На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2024 матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Києво-Святошинського суду Київської області Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 06.08.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 19.02.2025 справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Шевченківського районного суду м. Києва Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2025 справу прийнято до провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні 14.05.2025, позивач заявив клопотання про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] , яке було задоволено судом. 26.06.2025 від представника відповідача - адвоката Луценка С.О. надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні. У відзиві зазначив, що відповідач не отримував кошти за розписками від 20.11.2023 та 29.04.2024, а тому у позивача відсутні підстави вимагати повернення боргу за вказаними розписками. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у ньому, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Представник відповідача - адвокат Луценко С.О. в судовому засіданні заперечив проти позову. В судовому засіданні 26.06.2025 були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глава 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Положеннями ч. 1 ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, у судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики коштів у розмірі 310 000,00 грн. Укладення такого договору підтверджується розпискою від 29.04.2024, що написана власноручно відповідачем. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали суду пояснення про обізнаність наявності у відповідача перед позивачем боргових зобов`язань у розмірі 310 000,00 грн. Факт отримання відповідачем коштів в сумі 310 000,00 грн в борг від позивача стороною відповідача не оспорювався. Як вбачається зі змісту розписки від 29.04.2024, відповідач зобов`язався повернути позивачеві борг до 01.07.2024. Відповідач свої зобов`язання у зазначений строк не виконав, борг позивачеві не повернув. У своїй постанові від 05.09.2018 у справі №756/8630/14-ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до частин 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою щодо повернення позивачеві суми позики в строк до 01.07.2024, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми позики у розмірі 310 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а відтак позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 100,00 грн.

Outcome: approved