Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

18 липня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 [PERSON] , відповідача 2 [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на нерухоме майно. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , сину, [PERSON] , невістці, [PERSON] , внуку, [PERSON] , внучці, [PERSON] , дочці, [PERSON] , внучці. [INFO] [PERSON] померла. Частку [PERSON] успадкувала [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] вже близько двадцяти років зареєстровані та проживають у російській федерації у [ADDRESS] . [PERSON] після одруження змінила прізвище на [PERSON] . Відповідачі в Україну не приїжджали, а після військового вторгнення російської федерації в Україну з ріднею в Україні взагалі не спілкуються, навіть не виходять на зв`язок. Проживання з відповідачами у поділеній частинами квартирі буде неможливим, оскільки, по-перше, поділити квартиру в натурі неможливо, так як їхня по 1/7 часток квартири є малою; по-друге, спільне володіння і користування квартирою є неможливим, оскільки таке проживання буде суперечити інтересам позивача; по-третє, відповідачі вже близько двадцяти років зареєстровані та проживають у Російській Федерації. Співвласники спірної квартири [PERSON] та [PERSON] у квартирі не проживають та не ведуть спільного з іншими співвласниками господарства, місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстроване за іншою адресою у російській федерації. Відповідачі ( [PERSON] та [PERSON] ) дозволу на викуп позивачем їх часток квартири не дадуть, оскільки вже близько двадцяти років зареєстровані та проживають у Російській Федерації, в Україну не приїжджали, а після військового вторгнення російської федерації в Україну з ріднею з Україні взагалі не спілкуються, навіть не виходять на зв`язок. З цього приводу позивач [PERSON] бажає у судовому порядку викупити 1/7 (одну сьому) частку квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , та 1/7 (одну сьому) частку вказаної квартири, що належить [PERSON] . Згідно звіту № 3/04/24 про оцінку майна, ринкова вартість об`єкта оцінки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 563\~787,00 грн, ринкова вартість об`єкта оцінки в межах 1/7 частки - 80\~541,00 грн. За таких обставин позивач просить припинити право власності відповідачів на 1/7 (одну сьому) частку квартири [ADDRESS] та виплатити відповідачам кошти у розмірі 80\~541,00 грн кожному, які поставлені позивачем на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області; припинити право власності відповідачів на 1/7 (одну сьому) частку квартири; визнати за позивачем право власності на 1/7 (одну сьому) частку квартири, що належала [PERSON] , та на 1/7 (одну сьому) частку квартири, що належала [PERSON] (т. 1 а.с. 1-5). На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2024 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 44-45). Ухвалою суду від 24 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 46-48). Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 109-111). Позивач у судове засідання не з`явився, попередньо позивач подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги, просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 146). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у судове засідання не прибули, подали до суду заяви про проведення засідання без їх участі, проти задоволення позовної заяви не заперечують (а.с. 65-82) Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, зокрема, відповідачі викликалися через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідачів не надходив відзив на позов, а також жодних інших заяв та/або клопотань. Згідно частини шостої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України, у\~виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Оскільки учасники справи у судове засідання, призначене на 10 червня 2025 року, не з`явилися, суд, з дотриманням положень статті 259 Цивільного процесуального кодексу України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання, підписав судове рішення без його проголошення. Так як відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явилися у судове засідання без поважних причин та не повідомили про причини свої неявки, відзиву не подали, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 17 червня 2025 року прийнята відповідна ухвала (а.с.148).\~ Згідно частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно квитанцій від 05 липня 2024 року, виписки з рахунку за 05 липня 2024 року, довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 17 червня 2025 року № 04-37/745/25, на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області [PERSON] внесено кошти двома платежами по 80\~541,00 грн, усього 161\~082,00 грн, окремо для [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, 150-151). Як вбачається з копії дублікату свідоцтва Управління житлово-комунального господарства, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної власності належить [PERSON] , [PERSON] , сину, [PERSON] , невістці, [PERSON] , внуку, [PERSON] , внучці, [PERSON] , дочці, [PERSON] , внучці, в рівних долях, розмір частки 1/7 (а.с. 9, 10, 28-31). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2010 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті спадкового майна [PERSON] , 1922 року народження, яка померла [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 1/7 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідач 1 [PERSON] є громадянкою російської федерації, з 05 грудня 2007 року зареєстрована у [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідач 2 [PERSON] має паспорт громадянина російської федерації, з 26 березня 2008 року зареєстрована у [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 липня 2013 року, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2610100000:06:001:0155, на праві приватної власності належить [PERSON] , розмір частки 1/1 (а.с. 13). З копії звіту № 3/04/24 про оцінку майна: 4-кімнатна квартира загальною площею 155,16 кв.м (житловою площею 94,60 м.кв), в межах 1/7 частки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складеного фізичною особою-підприємцем, оцінювачем [PERSON] , вбачається, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 563\~787,00 грн, ринкова вартість об`єкта оцінки в межах 1/7 частки - 80\~541,00 грн. (а.с.16-27, 36-43). Згідно даних технічного паспорта, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 155,16 кв. м, житлову площу 94,60 м.кв, складається з чотирьох кімнат площею 19,70 кв. м, 23,77 кв. м, 27,76 кв. м та 23,27 кв. м, кухні площею 11,49 кв. м, ванної кімнати площею 3,10 кв. м, вбиральні площею 3,10 кв. м, коридору площею 12,6 кв. м, вбудованої шафи площею 0,62 кв. м, комори площею 2,54 кв. м,веранди площею 10,5 кв. м, сходової клітки площею 3,10 кв. м (а.с. 34-35). Відповідно до\~статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати\~Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18,\~пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)). Згідно із статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено,\~що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою\~статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою\~статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої-третьої\~статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.\~Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У статті 183 Цивільного кодексу України встановлено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У\~статті 365 Цивільного кодексу України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;\~\~2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в\~статті 365 ЦК України\~свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої\~статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14-ц (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності. Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга\~статті 3\~Закону України «Про\~державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначив про намір набути у власність належну відповідачам по 1/7 частині у праві власності на неподільну річ, шляхом внесення її вартості на депозитний рахунок суду. Натомість інші співвласники квартири не заперечували проти задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідачу 1 [PERSON] та відповідачу 2 [PERSON] належить по 1/7 частині квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач 1 є громадянкою російської федерації, з 05 грудня 2007 року зареєстрована у [ADDRESS] , а відповідач 2 також має паспорт громадянина російської федерації та з 26 березня 2008 року зареєстрована за тією ж адресою, тобто відповідачі мають інше житло для проживання. Відповідачі в Україну не приїжджають, не користуються спільним майном, не ведуть спільного господарства з іншими співвласниками квартири, не сплачують житлово-комунальні послуги. З наданих суду доказів вбачається, що поділити квартиру в натурі неможливо, так як частина квартири, що є власністю відповідачів, є невеликою, у зв`язку з чим є неможливим виділ належної відповідачам частки в натурі. Відповідачі ( [PERSON] та [PERSON] ) дозволу на викуп позивачем їх часток квартири не дають, оскільки тривалий час зареєстровані та проживають у Російській Федерації, а після військового вторгнення російської федерації в Україну з позивачем та іншими рідними з України не спілкуються, на жодний зв`язок не виходять. Судом встановлено, що позивач спроможний виплатити відповідачам компенсацію у рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та ним попередньо внесено вартість часток, належних відповідачам, на депозитний рахунок суду. Жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідачів на 1/7 частку у квартирі може завдати істотної шкоди їхнім інтересам та інтересам членів їхньої сім`ї, а також що це становитиме це для них надмірний тягар, всупереч вимог\~статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачами суду не надано. Таким чином, судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що спільне користування позивачем та відповідачами спірним майном є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачам, які забезпечені іншим житлом, відповідачі спірною квартирою не користуються, тривалий час не цікавляться спірним майном та не утримують його; тягар утримання спірного майна відповідачі не несуть; докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідачів на частку у квартирі може завдати істотної шкоди їхнім інтересам, відсутні. Крім того, позивач вніс на депозитний рахунок 80\~541,00 грн (вартість 1/7 частки спірної квартири) для [PERSON] та 80\~541,00 грн (вартість 1/7 частки спірної квартири) для [PERSON] , що відповідає реальній ринковій вартості 1/7 частки квартири. Ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна не спростована іншими належними, достатніми та допустимими доказами. Стаття 365 Цивільного кодексу України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою\~статті 365 Цивільного кодексу України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої\~статті 16 Цивільного кодексу України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої\~ статті 16 Цивільного кодексу України (визнання права). Набуття права власності позивачем на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку\~статті 365 Цивільного кодексу України відповідає визначеній частиною п`ятою\~статті 11 Цивільного кодексу України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21, провадження № 61-18278сво23 дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою\~статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Згідно з частинами першою-четвертою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідачі, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язків, тим самим не оспорюють підстав для задоволення позовних вимог. Усі інші пояснення учасників справи, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених у цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка слідчим суддею не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved