Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, Службу у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи тим, що сторони з 18.01.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07.12.2020 року розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З відповідачем не досягли згоди з ким проживатиме дитини. Відповідач без його згоди зимою 2020 року самостійно змінила місце фактичного проживання дитини, відмовляється надавати йому конкретну інформацію про місце перебування та стан дитини, чим порушує його батьківські права. Житлові умови та матеріальний стан відповідача йому не відомі, з її слів періодично знаходиться без працевлаштування, оскільки дитина часто хворіє. Просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за його місцем проживання та реєстрації [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.02.2022 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначена справи до судового розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач та її представник в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, представник відповідача надала суду відзив на позов, посилаючись на те, що вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідач є відповідальною матір`ю, совісно виконує покладені на нею зобов`язання щодо виховання дитини, має гарні умови для проживання, а також грошове забезпечення. Сину добре з матір`ю, вони мають взаємне розуміння та сприйняття, проживати з батьком дитина не хоче. З батьком дитина спілкується дуже рідко, бо сам позивач не проявляє ініціативу. Відповідач ніколи не відмовляла позивачу у побаченнях з сином. В позові позивач вказує, що має службове житло та належні умови для дитини, але у позивача нова сім`я, в якій народилась дитина і всі проживають в однокімнатній квартирі, та такі умови є не належними для сина відповідача. У зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні вимог позивача. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Представник відповідача Службу у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала лист про неможливість скласти висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що з 18.01.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області №766/9376/20 від 07.12.2020 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , про що зроблений актовий запис №632. Відповідно до ордеру №5702 на право зайняття службового жилого приміщення виданого 09.08.2017 року Шевченківською районною в м. Києві державної адміністрації видано [PERSON] , який працює в Національній академії наук України службове приміщення складається з однієї кімнати, жилою площею 15,20кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до листа №139/05.05.014-24 від 05.05.2025 року Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради про неможливість скласти висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини у зв`язку із тим, що [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] не проживають у м. Миколаєві. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Згідно до ч.3 ст.29 ЦК України та ч.2 ст.160 СК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Разом з тим, доводи відповідача про те, що проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , буде відповідати інтересам дитини матеріалами справи не доведено. Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів малолітньої дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме мати неповнолітньої дитини має можливість створити належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини, дбає про дитину в належний спосіб. В свою чергу, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Позивачем до позовної заяви не додано висновку органу опіки і піклування про доцільність проживання малолітньої дитини разом із ним. Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини. Суд зазначає, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки батьком дитини [PERSON] не надано суду доказів про те, що визначення місця проживання дитини з ним, відповідатиме таким найкращим інтересам дитини, також не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, жодних доказів, які б негативно характеризували [PERSON] , як матір, суду не надано. За таких обставин, в задоволені позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини, за його місцем проживання, належить відмовити. Щодо розподілу судових витрат, то ч. 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed