Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

У листопаді 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3 % річних. У обґрунтування позовних вимог вказано, що 02.06.2020 року [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) отримав від [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) позику в розмірі 30 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму 02.09.2020 року, про що було складено відповідну розписку. Крім того, 31.07.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 25 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 04.08.2020 року, про що також було складено відповідну розписку. У визначений в розписках строк позичальник сум позик не повернув, на неодноразові нагадування про виплату боргу не реагував та взагалі перестав спілкуватися з позивачем. На підставі викладеного, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом та просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача борг з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2021 року позов [PERSON] , залишено без руху. 05.01.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2021 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2022 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/59851/21-ц за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання. 15.08.2022 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року, заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 757/59851/21-ц - задоволено. Накладено арешт на автостоянку № 68 в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею (кв.м): 14.9, за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на праві приватної власності. 05.12.2022 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову. 05.12.2022 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову. 01.09.2023 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про залишення заяви про зміну предмету позову без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2024 року залишено без розгляду заяву представника позивача [PERSON] про зміну предмету позову. 14.05.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вказує, що між позивачем та відповідачем не було відносин як позичальника та позикодавця. Особисто [PERSON] не просив [PERSON] про надання йому коштів в позику. Кошти, що є предметом двох розписок, передавались позивачем не відповідачу в позику, а для передачі третім особам в позику за відповідну винагороду. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2024 року відмовлену представнику позивача [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову від 05.12.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/59851/21-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. 03.06.2024 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. У судовому засіданні 03.03.2025 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У судовому засіданні 03.03.2025 року представник відповідача [PERSON] заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача, вимоги підтримала, просила задовольнити. У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судовим розглядом встановлено, що 02.06.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 30 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму 02.09.2020 року, про що було складено відповідну розписку. 31.07.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 25 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 04.08.2020 року, про що також було складено відповідну розписку. У визначений у розписках строк відповідач сум позик не повернув. Крім того, судовим розглядом встановлено, що 17.09.2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про те, що [PERSON] шахрайським способом під приводом інвестування заволодів грошовими коштами [PERSON] , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України. Кримінальне провадження під № 12021105100003303 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.09.2021 року. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, умовами, закріпленими у борговій розписці не передбачено можливості односторонньої відмови відповідача від зобов`язання щодо повернення коштів позивачу, тому тут вбачається явне порушення відповідачем загальних засад цивільних правовідносин. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, в позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Так, Верховний Суд України у Постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс 13 роз`яснив, що: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Отже, договір позики є двостороннім правочином, а, також, він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15; «розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми». Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, згідно норм діючого законодавства та роз`яснень Верховного Суду між позивачем та відповідачем виник певний правовий зв`язок, відповідно до якого після передачі позивачем відповідачу грошових коштів у першого виникли виключно права по пред`явленню вимоги щодо повернення боргу, а у відповідача виник кореспондуючий обов`язок по виконанню взятих на себе зобов`язань щодо погашення боргу в погоджений сторонами строк. Тобто між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження чого відповідачем як боржником була складена боргова розписка і передана відповідно позивачу як кредитору. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, відповідно до умов визначених у розписці від 02.06.2020 року, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 30 000 доларів США у строк до 02.09.2020 року. Відповідно до умов визначених у розписці від 31.07.2020 року, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 25 000 доларів США у строк до 04.08.2020 року. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Стаття 629 ЦК України наголошує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в Постанові від 06.04.2020 року в рамках справи № 464/5314/17: вказано «Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц. від 31.10.2018 року при розгляді справи №707/2606/16-ц». Таким чином, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, не здійснивши повернення боргу позивачу в погоджений між ними і зафіксований в боргових розписках строк, чим грубо порушив законні права та інтереси останнього. Отже, відповідач зобов`язаний повернути позивачу 30 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату 02.09.2020 року складає - 828 147,00 грн. та 25 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату 04.08.2020 року складає - 693 412,50 грн. Щодо стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу за прострочення виконання зобов`язання відповідачем, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно розрахунку, наданого представником позивача, нарахування 3% річних відповідно до договору від 02.06.2020 року становить у розмірі 28 928,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 95 697,80 грн. Згідно розрахунку, наданого представником позивача, нарахування 3% річних відповідно до договору від 31.07.2020 року становить у розмірі 25 875,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 78 581,21 грн. Указаний розрахунок відповідачем не спростовано. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за договорами позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договорами, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу судом не встановлено. Наданий представником відповідача висновок експертів за результатами проведення комплексної судової психолого-лінгвістичної експертизи у кримінальному провадженні № 12021105100003303 № 10303/10304/23-61 від 17.07.2023 року не спростовує висновків суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати заборгованості. Беручи до уваги усі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача що випливає з мотивів, викладених у цьому рішенні. Розподіл судових витрат. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 11 846 грн. 20 коп., за подання позову 11 350 грн. 00 коп. та за подання заяви про забезпечення позову 496 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved