Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

21.01.2025 року до суду звернувся Генеральний директор ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» Бурчак І.В. з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуга з управління (поводження) з побутовими відходами). В обґрунтування позову посилалися на те, що предметом діяльності підприємства є надання послуг з поводження/управління (у редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з 09.07.2023 року) з побутовими відходами. Відповідно п.2 ч.1 ст.5 Закону послуга з поводження/управління (у редакції Закону з 09.07.2023 року) побутовими відходами є комунальною. Згідно п.7 ч.2 ст.6 Закону виконавцем послуг з поводження з побутовими відходами є суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку (редакція Закону до 09.07.2023 року). В редакції Закону з 09.07.2023 року, виконавцем послуг з управління побутовими відходами є адміністратор послуги з управління побутовими відходами, а у разі його відсутності - визначений у встановленому законодавством порядку суб`єкт господарювання, який здійснює збирання та перевезення побутових відходів. Відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.2008 року № 1070 «Про затвердження Правил надання послуг з вивезення побутових відходів», яка діяла до 08.08.2023 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.08.2023 року № 835 «Про затвердження Правил надання послуги з управління побутовими відходами та типових договорів про надання послуги з управління побутовими відходами» споживачі укладають договір про надання послуг з управління побутовими відходами з особою (виконавець послуги, адміністратор послуги), визначеною у встановленому законодавством порядку та з обов`язковою сплатою за послугу з вивезення побутових відходів. Відповідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.10.2019 року № 468 «Про введення в дію рішення конкурсної комісії з визначення переможця конкурсу з вивезення побутових відходів на території міста Запоріжжя» зокрема вирішено зазначити десятирічний строк, протягом якого виконавець - переможець конкурсу має право надавати послуги з вивезення побутових відходів на території міста Запоріжжя. Рішенням Запорізької міської ради від 29.01.2020 року № 46 «Про визначення на конкурсних засадах юридичної особи, яка здійснюватиме збирання та перевезення побутових відходів спеціально обладнаними для цього транспортними засобами на території міста Запоріжжя» визначено ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» юридичною особою, яка здійснюватиме збирання та перевезення побутових відходів спеціально обладнаними для цього транспортними засобами на території міста Запоріжжя. З 01.01.2020 року на території м. Запоріжжя діяв Публічний договір «Про надання послуг з поводження з побутовими відходами», який був опублікований на Офіційному сайті Виконавця та в газеті «Запорізька Січ» №195 30.11.2019 року. З 21.11.2022 року на території м. Запоріжжя діє Індивідуальний договір «Про надання послуг з поводження з побутовими відходами», який опублікований на Офіційному сайті ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» 21.10.2022 року. Умовами Публічного договору «Про надання послуг з поводження з побутовими відходами» та Індивідуального договору «Про надання послуг з поводження з побутовими відходами» передбачено обов`язок виконавця надавати послуги з поводження з побутовими відходами, а споживача своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Вивезення побутових відходів за адресою боржника: м. Запоріжжя, вул. Михайла Грушевського (Ульянова) буд.104 здійснюється ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» кожного вівторка, що підтверджується Маршрутним графіком з вивезення побутових відходів. Відповідно даних особового рахунку № [NUMBER] за адресою надання послуги: [ADDRESS] в період виникнення заборгованості мешкало 3 особи, які у контексті положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачами послуг. У зв`язку з порушення відповідачем вимог закону зі сплати житлово-комунальних послуг виникла заборгованість, яка за період з січня 2022 року по грудень 2024 року включно складає 4478,28 грн. За вказаний період заперечень з боку відповідача на неналежну якість надання послуг з вивезення побутових відходів не надходило. Крім того, ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» неодноразово направляло повідомлення про заборгованість стосовно наявного у відповідача боргу з вимогою сплатити суму заборгованості, але ніяких сплат від відповідача на рахунок позивача не надходило. Всупереч, вказаним положенням законодавства, відповідач не виконував свої зобов`язання по оплаті наданих йому виконавцем послуг, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою з метою захисту своїх прав. Прохали стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» суму боргу в розмірі 4478,28 грн. та суму понесений судових витрат в розмірі 3028 грн. 28.01.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання з викликом сторін. 17.02.2025\~року до\~суду звернувся\~відповідач з\~відзивом на\~позов,\~в якому\~посилався на\~те,\~що між Позивачем та Відповідачем не укладено жодного договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами. Індивідуальний договір, який надає Позивач, не містить жодних даних про Відповідача, як сторону цього договору, зокрема, відсутні реквізити та підпис Відповідача. Крім того, Позивач не надав копію заяви-приєднання, яка б підтверджувала статус Відповідача як споживача послуг. Також Позивач сам зазначає, що за адресою: [ADDRESS] в період виникнення заборгованості мешкало 3 особи, які у контексті положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачами. Проте жодних аргументацій та доказів, чому Відповідачем в даній справі є [PERSON] позивачем не надано. Крім того, Відповідач не є власником будинку за даною адресою. Відповідач тривалий час перебуває за межами країни, що підтверджується відмітками у закордонному паспорті, тому він фізично не міг користуватися послугами з управління (поводження) побутовими відходами, а тому не може вважатися споживачем. Також Позивач не надає жодних доказів того, що Відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини свідчать, що [PERSON] є неналежний Відповідач у справі. Позивачем не надано жодних належних доказів фактичного надання послуг з управління (поводження) побутовими відходами. Представлена копія маршрутного графіка з вивезення побутових відходів не може вважатися підтвердженням надання відповідних послуг, оскільки її основною метою є оптимізація логістики підприємства. Також у цьому документі відсутня дата його затвердження, що унеможливлює ствердження про його актуальність на сьогодні. Окрім того, графік роботи автомобіля жодним чином не підтверджує факту надання послуг. Звертають увагу, що Позивач звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуга з управління (поводження) побутовими відходами) з Відповідача. 04.12.2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя виніс по справі №334/9575/24 судовий наказ, яким стягнув з [PERSON] на користь ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» суму заборгованості за період з грудня 2021 року по жовтень 2024 року у розмірі 4307,10 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 302,80 грн. Проте Відповідач подав до суду заяву про скасування судового наказу і ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.12.2024 року у справі № 334/9575/24 скасований даний наказ. Позивач, подаючи заяву про видачу судового наказу та позов, не надав жодних доказів, які б підтверджували, що нарахована заборгованість стосується відповідача. У своїх документах позивач лише вказує, що за адресою: [ADDRESS] у період виникнення заборгованості проживало три особи. Однак Відповідач уже тривалий час мешкає за кордоном, що унеможливлює його участь у споживанні відповідних послуг. Більш того, він навіть не має достовірної інформації про те, чи були ці послуги фактично надані, а отже не може нести відповідальність за будь-яку заборгованість. Прохав відмовити у задоволенні позову, справу розглянути у його відсутність. 20.02.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся Генеральний директор ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» [PERSON] з відповіддю на відзив, в якій посилалися на те, що для виникнення правовідносин з вивезення побутових відходів на підставі публічної оферти не потрібно інших доказів, ніж публікація публічного договору та відсутність заперечень з іншої сторони. Будь-яких звернень від відповідача до ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» щодо поділу особового рахунку між мешканцями домоволодіння за адресою: [ADDRESS] не надходило, а отже зобов`язання по оплаті виставлених виконавцем рахунків покладаються на відповідача. Щодо фактичного перебування відповідача за межами України та неотримання послуги: рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 31.05.2023 року № 329 затверджено Порядок зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї за місцем реєстрації понад 30 календарних днів. В період виникнення заборгованості ані відповідач, ані члени його сім`ї не зверталися до ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» з заявою та документами, що підтверджують перебування відповідача у період виникнення заборгованості за межами України, а отже нарахування здійснювались позивачем на кількість зареєстрованих осіб. Вважають доводи відповідача про те, що він не може вважатись споживачем послуги і як наслідок відповідачем у даній справі є хибним. Прохали прийняти відповідь на відзив та долучити до матеріалів справи; розгляд справи здійснювати без участі представника. 16.06.2025 року в судове засідання представник позивача не з`явився, 24.04.2025 року подали заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримали. 16.06.2025 року в судове засідання відповідач та його представник: адвокат Гребнєв І.І. не з`явилися, 05.06.2025 року представник подав заяву про розгляд справи без їх участі, прохали відмовити у задоволенні позову. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився відповідач [PERSON] , громадянин Грузії, рнокпп [NUMBER] , зареєстрований з 21.09.2006 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією посвідки на постійне проживання № [NUMBER] від 04.09.2018 року, та довідкою Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 23.01.2025 року. Згідно копії виписки ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи, за період з 01.2022 року по 01.2025 року в сумі 4478,28 грн. заборгованість за послугу «Управління відходами» складає в сумі 4425,08 грн., особовий рахунок оформлено на [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду: копію Маршрутного графіку роботи автомобіля «МАЗ КО 427 [NUMBER] » по вивозу ТПВ в Шевченківському, Олександрівському, Дніпровському районах; копію Публічного договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами в м. Запоріжжя; копію Індивідуального договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами; копію заяви-приєднання; копію рішення виконавчого комітету ЗМР від 23.02.2018 року №47 «Про введення нових норм надання послуг з вивезення побутових відходів у м. Запоріжжі»; копію рішення виконавчого комітету ЗМР від 28.10.2019 року №468 «Про введення в дію рішень конкурсної комісії з визначення переможця конкурсу з вивезення побутових відходів на території м. Запоріжжя»; копію рішення Запорізької міської ради від 29.01.2020 року №46 «Про визначення на конкурсних засадах юридичної особи, яка здійснюватиме збирання та перевезення побутових відходів спеціально обладнаними для цього транспортними засобами на території м. Запоріжжя»; копію рішення виконавчого комітету ЗМР від 28.04.2021 року №161 «Про встановлення тарифів на послуги з поводження з побутовими відходами»; копію рішення виконавчого комітету ЗМР від 11.06.2021 року №216 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету ЗМР від 11.06.2021 року №216 «Про встановлення тарифів на послуги з поводження з побутовими відходами»; копію рішення виконавчого комітету ЗМР від 21.10.2022 року №398 «Про встановлення тарифів на послуги з поводження з побутовими відходами». Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного. Відповідно п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно ст.ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст.ст. 317, 322, 360 ЦК України власник житла зобов`язаний нести витрати з його утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). В ухвалі ВССУ від 20.11.2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст.156 ЖК України). Відповідно ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст.51 ЦПК України та з урахуванням ч.5 ст.12 ЦПК України, роз`яснити позивачу право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п.1 ч.1 ст.189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно ч.1,2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п.8 Постанови від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст.33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Крім того, вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в п.57 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (наведену правову позицію викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 910/7122/17). Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є виконавцем послуги з управління (поводження) з побутовими відходами, з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення з нього заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуга з управління (поводження) з побутовими відходами) за адресою: [ADDRESS] за період з 01.2022 року по 01.2025 року в сумі 4478,28 грн., з посиланням на те, що особовий рахунок № [NUMBER] відкритий на його ім`я. При цьому згідно наданої позивачем виписки по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи. Як вбачається з отриманої судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, параметри запиту: за повним співпадінням (рнокпп [NUMBER] ) за вказаними параметрами інформацію не знайдено, отже [PERSON] не є суб`єктом права власності на нерухоме майно, в тому числі і за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивачем не надано суду доказів (витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або свідоцтва про право власності) на підтвердження реєстрації права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] або за іншою особою. Отже, суд доходить висновку, що позивачем не доведено, що саме [PERSON] є споживачем комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , в розумінні п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки в даному випадку споживачем може бути фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) цього нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги, - а власник вказаного будинку не встановлений. Факт реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не спростовує вказаних висновків суду, оскільки лише підтверджує його право на користування будинком. Отже, суд приходить висновку, що [PERSON] не може виступати належним відповідачем у даному спорі, а суд з урахуванням принципу диспозитивності не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, оскільки право визначати відповідача надане саме позивачу, і у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд лише за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем. Також заслуговує на увагу посилання відповідача на те, що він тривалий час перебуває за межами України, тому він фізично не міг користуватися послугами з управління (поводження) з побутовими відходами, а отже не може вважатися споживачем. Вказане підтверджується відмітками у закордонних паспортах [PERSON] , а також тим, що [PERSON] є громадянином Грузії, має посвідку на постійне місце проживання в Україні. Суд не приймає посилання позивача у відповіді на відзив про те, що в період виникнення заборгованості ані відповідач, ані члени його сім`ї не зверталися до ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» з заявою та документами, що підтверджують перебування відповідача у період виникнення заборгованості за межами України, а отже нарахування здійснювались позивачем на кількість зареєстрованих осіб оскільки згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 31.05.2023 року № 329 саме споживач комунальних послуг має право на зменшення розміру плати за комунальні послуги, в той час як судом встановлено, що [PERSON] не є споживачем комунальних послуг в розумінні п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Тому суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме [PERSON] має відповідати за позовом про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуга з управління (поводження) з побутовими відходами) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Всебічне дослідження усіх обставин справи та наданих доказів, дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, то суд залишає за позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed