Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надміру виплачених бюджетних коштів, посилаючись на такі обставини. В обґрунтування свої вимог представник позивача зазначив те, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Головне управління) з 01.10.2023 як отримувач субсидії згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995. Згідно з довідкою відділу опрацювання документації № 1 від 29.07.2024 №1582/04-16 надміру виплачена сума субсидії у розмірі 9832 грн 40 коп утворилась за період з 01.10.2023 по 30.04.2024 у зв`язку з тим, що заявницею не був задекларований чоловік у складі учасників домогосподарства. [PERSON] надіслано лист - повідомлення від 01.08.2024 №1500-0404- 8/118734 щодо добровільного повернення надміру отриманої суми субсидії на р/р ПФУ. Проте, зазначений лист був проігнорований відповідачем, тому звернулися до суду із позовною вимогою стягнути з відповідача - [PERSON] на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області суму надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 9832,40 (дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві) гривні 40 копійок. У справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник відповідача надали до суду відзив на позовну заяву та обґрунтували свої заперечення наступним. Позивач є внутрішньо переміщеною особою згідно із Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.12.2022 № 5120-5002411398 (далі - довідка ВПО) де зазначено, що зареєстрованим місцем проживання Відповідача є [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідачка, як зазначено у довідці ВПО, з 15.12.2022 року уже була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у [ADDRESS] . Під час внутрішнього переміщення, чоловік Відповідачки залишився на тимчасово окупованій території та їй невідомо, на даний момент, про його місцезнаходження та фактично вона не підтримує з ним жодного зв`язку з моменту внутрішнього переміщення. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення будинку, осіб від 07 вересня 2023 № 253 видану Коноплянською сільською радою села Конопляне, в якій зазначено, що за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/ зареєстрованих входять [PERSON] . Даний доказ також спростовує позицію Позивача про ніби-то наявність у складі домогосподарства чоловіка Позивачки. В матеріалах справи наявна Заява про призначення та надання житлової субсидії від 25.10.2023 року, де на 3 сторінці Відповідачем рукописно зазначено «З чоловіком [PERSON] не проживаю, зв`язок не підтримую так як він проживає в селі Покровське Бахмутського району Донецької області (окупована територія)». На підставі даної заяви, Відповідачу було призначено житлову субсидію, тобто позивачу було відомо про даний факт, і він призначив відповідні виплати, хоча в позовній заяві, він зазначає, що не було задекларовано чоловіка відповідача, як члена домоволодіння і це з його точки зору стало підставою для повернення виплат, що суперечить його діям щодо призначення житлової субсидії, адже якщо відповідач порушив вимоги для призначення субсидії, позивач в даному випадку мав надати відмову у призначенні субсидії із посиланням на вимоги, що були порушені. Тобто відповідач, не набув дані виплати безпідставно та у його діях був відсутній був який умисел, щодо подачі недостовірних даних. У наданих позивачем доказах відсутні будь-які факти, які б підтверджували наявність у складі домогосподарства відповідача її чоловіка, напрочуд навпаки вищевказані докази підтверджують саме факт відсутності у складі домогосподарства відповідача її чоловіка та відсутності у діях відповідача умислу щодо подачі недостовірної інформації. Отже, з вищевказаного можна дійти до висновку, що позивач не довів недобросовісності в діях відповідача, а тому немає підстав для задоволення позовних вимог. Представник позивача просив справу розглядати у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають. \~ \~ \~ \~ Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. \~ \~ \~ \~Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. \~ \~ \~ \~ Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Свій висновок суд мотивує тим, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Головне управління) з 01.10.2023 як отримувач субсидії згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995. З долученої до позовної заяви копії декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії вбачається, що [PERSON] повідомила, що до складу домогосподарства входить лише вона одна. [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою згідно із Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.12.2022 № 5120-5002411398 де зазначено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є [ADDRESS] фактичне місце проживання та зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у [ADDRESS] . Згідно із Наказом Міністерства розвитку громад та територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 28.02.2025 № 376, яким затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, село Покровське Бахмутського району Донецької області є тимчасово окупованою територією з 31.07.2022 року. Також представником позивача на підтвердження своїх вимог долучено акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 23.10.2023 року складений посадовою особою виконавчого органу сільської, селищної, міської ради територіальної громади, згідно якого зафіксовано інформацію про осіб, які фактично проживають у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] [PERSON] . Згідно даного акту відомості про фактично проживаючих чи інших зареєстрованих осіб домогосподарства [PERSON] , зокрема щодо її чоловіка відсутні. Згідно дослідженої заяви [PERSON] про призначення та надання житлової субсидії від 25.10.2023 року вбачається, що заявницею при наданні вказаної заяви повідомлено орган до якого подається вказана заява про ту обставину, що з чоловіком [PERSON] не проживає, зв`язок не підтримує, так як він проживає в с.Покровське Бахмутського району Донецької області ( окупована територія). В свою чергу позивачем суду також надано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку, осіб згідно якої вбачається, відповідачка [PERSON] проживає одна, відомості про те, що її чоловік входить до складу її сім`ї відсутні. Отже аналізуючи подана сторонами докази суд приходить до висновку, що посилання позивача на той факт, що відповідачка отримала надмірну субсидію шляхом не зазначення члена домогосподарства свого чоловіка є необґрунтованим та недоведеним. Стороною позивача не надано суду жодного доказу, що відповідачка приховала будь які відомості, щодо складу своєї сім`ї при зверненні із заявою про надання субсидії. Також не надано будь якого доказу що підтвердив ці обставини, чи вони були з`ясовані після надання субсидії. Позивачем не надано жодного доказу з яких мотивів та на яких підставах було встановлено, що [PERSON] не задекларувала свого чоловіка, як члена домогосподарства та з яких доказів та фактів виходила посадова особа, яка надавала службову записку щодо надмірної виплаченої суми житлової субсидії по справі [PERSON] від 18.07.2024 року ( а.с.3). Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що згідно із розділом III акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання від 25.10.2023 року, особою, що фактично проживає у житловому приміщенні будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , інших осіб, які б там проживали не виявлено. Тобто під час обстеження місця фактичного проживання відповідачки, представниками уповноважених органів не було виявлено інших осіб, які б проживали та або знаходились у складі домогосподарства відповідача, що спростовує позицію позивача зазначену у позовній заяві. Крім цього абзацом першим пункту 25 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово- комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року N 848 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що у разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих та/або задекларованих у житловому приміщенні (будинку), соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих за цією адресою членів домогосподарства. Відповідно до пункту 29 Положення 29 рішення у випадках, передбачених пунктами 25, 27 і 28 цього Положення, приймаються на підставі актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/ фактичного місця проживання особи та/або документів, що підтверджують не проживання особи за адресою домогосподарства. Також погоджується із позицією відповідача, що Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення будинку, осіб від 07 вересня 2023 № 253 видана Коноплянською сільською радою села Конопляне, в якій зазначено, що за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/ зареєстрованих входять [PERSON] спростовує позицію сторони позивача про наявність у складі домогосподарства чоловіка позивачки. Слушними також є аргументи відповідача, що на підставі заява про призначення та надання житлової субсидії від 25.10.2023 року, де на 3 сторінці Відповідачем рукописно зазначено «З чоловіком [PERSON] не проживаю, зв`язок не підтримую так як він проживає в селі Покровське Бахмутського району Донецької області (окупована територія)» відповідачці було призначено житлову субсидію, тобто позивачу було відомо про даний факт, і він призначив відповідні виплати, хоча в позовній заяві, він зазначає, що не було задекларовано чоловіка відповідача, як члена домоволодіння і це з його точки зору стало підставою для повернення виплат, що суперечить його діям щодо призначення житлової субсидії, адже якщо відповідач порушив вимоги для призначення субсидії, позивач в даному випадку мав надати відмову у призначенні субсидії із посиланням на вимоги, що були порушені. Тобто відповідач, не набув дані виплати безпідставно та у його діях був відсутній був який умисел, щодо подачі недостовірних даних. Крім цього, відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 332/2805/18 (провадження № 61-16144св19) у разі «відсутності умислу у відповідачки на навмисне подання інформації про більшу кількість зареєстрованих у квартирі осіб, фактичні обставини справи, які свідчать, що відповідачка на момент вирішення питання про отримання субсидії проживала разом із двома синами, а також виходячи з необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідачки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для примусового повернення отриманих відповідачем коштів у вигляді житлової субсидії», що у свою чергу підтверджує попередні обґрунтування Відповідача. Тобто у наданих позивачем доказах відсутні будь-які факти, які б підтверджували наявність у складі домогосподарства відповідача її чоловіка, напрочуд навпаки вищевказані докази підтверджують саме факт відсутності у складі домогосподарства відповідача її чоловіка та відсутності у діях відповідача умислу щодо подачі недостовірної інформації. Отже, з вищевказаного можна дійти до висновку, що позивач не довів недобросовісності в діях відповідача. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін. Умови призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг визначається Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженим Постановою КМУ від 21.10.1995 № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» (зі змінами). Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 р. № 1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово- комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України», починаючи з 1 грудня 2022 року призначення житлових субсидій здійснюється органами Пенсійного фонду України. Відповідно до п.72 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 21.10.1995 № 848 «Про спрощення порядку надання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» житлова субсидія на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива призначається один раз на календарний рік за особистим зверненням громадян. Відповідно до пункту 125 постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848, сума надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії повертається громадянином. Відповідно до пункту 127 постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848, у разі відмови громадянина добровільно повернути суму надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії питання про її примусове стягнення вирішується у судовому порядку. Відповідно до пункту 14 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян України з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389, сума пільги, перерахованої (виплаченої) надміру внаслідок свідомого подання пільговиком документів з недостовірними відомостями, повертається ним на вимогу структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Таким чином, необхідною умовою повернення надмірно виплачених сум є, зокрема, зловживання з боку пільговика, подання недостовірних відомостей. Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). В той же час, відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. При цьому, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій статті 1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом». Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011). Також, суд приймає до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області не надало суду жодних доказів на підтвердження обставин зловживання чи недобросовісності з боку відповідача. Крім того, не надано суду результатів службової перевірки щодо помилки працівників при розрахунку нарахування субсидії чи доказів про збій програмного забезпечення, що спричинило технічні помилки та надлишкові виплати. Жодних інших доводів або обставин щодо недобросовісності набувача пенсії позивач не навів. Судом не встановлено недобросовісності з боку набувача пенсії, а передплата пенсії виникла внаслідок дій працівників управління пенсійного фонду. За таких обставин, при вирішенні спору суд не встановив, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів. Письмовими матеріалами справи підтверджено, що переплата субсидії відповідачеві виникла не з вини самого відповідача, а була добровільно виплачена позивачем на підставі поданих відповідачем документів. На підставі наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних. Доказів того, що помилкове призначення відповідачу субсидії відбулося з вини відповідача суду не надано, сумлінність поведінки одержувача коштів, тобто [PERSON] презюмуються, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Позивачем понесені та підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,00 грн. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed