Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 15.08.2024 року з позовною заявою звернувся адвокат Сігнаєвський Андрій Олегович, представник [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] з 04.07.1977 р. У вказаній квартирі також проживали відповідач брат позивачки та їх матір. Згодом 19.09.2003 р. в квартирі був зареєстрований син позивачки [PERSON] . З лютого 2001 р. відповідач за місцем реєстрації не проживає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу у квартирі немає оскільки він у 2001 р. переїхав до іншого місця проживання у зв`язку з придбанням власної квартири. Також відповідач з 2001 р. не виконує обов`язку з оплати послуг утримання житлового будинку, не приймає участь у витратах на підтримання стану квартири, поточному та кальному ремонті Факт відсутності відповідача підтверджується актом про не проживання від 06.08.2024 р. та заявами сусідів. У 2002 р. у зв`язку зі смертю та зняттям з реєстраційного обліку матері сторін, на підставі ст.106 ЖК України, распорядженням №24 від 11.06.2022 р. був відкритий лицевий рахунок на ім`я позивачки, тобто змінено наймача квартири на позивачку. Вказана квартира, є не приватизованою. У зв`язку з вищевказаним, позивачка звернулась до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.09.2024 року (суддя Свячена Ю.Б.) відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання. 26.12.2024 р. згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду суддя Донцов Д.Ю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 13.01.2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 14.05.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, в матеріалах справи наявна заява представника позивачки про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомив. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причин не явки не повідомили. Згідно ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою складання цього судового рішення є 17.06.2025 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з позовної заяви, квартира за адресою: [ADDRESS] , не приватизована. Згідно розпорядження Одеської залізної дороги СМЕУ-1№24 від 11.06.2002 року, особовий рахунок на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., було відкрито на ім`я [PERSON] . Як зазначає позивачка, [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі з 2001 р. у зв`язку із переїздом до іншої, придбаної ним квартири. Факт відсутності відповідача та його речей у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується наданими позивачкою актом про не проживання від 06.08.2024 р. та заявами сусідів [PERSON] від 06.08.2024 р., [PERSON] від 06.08.2024 р., [PERSON] від 06.08.2024 р., які засвідчені начальником дільниці №3 КП «ЖКС «Фонтанський» Третя особа [PERSON] , подав до суду заяву в якій підтвердив зазначені у позовній заяві обставини та просив задовільнити позовні вимоги позивачки. Стаття 71\~ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до частини другої статті 405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі №760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі №333/6160/17, від 18.03.2020 у справі №182/6536/13, від 22.12.2021 у справі №758/12823/17, від 26.07.2023 у справі № 754/5333/18, від 15.01.2025 у справі №761/9063/21. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) (пункт 93 постанови Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №761/9063/21). Отже, враховуючи дослідженні докази, є підстави для висновку фактичної відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання з лютого 2001 року. Відомостей, які б свідчили, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, щойому чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 № 3 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання особи в судовому порядку такою, що втратила права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника житлового приміщення, витрат на житлово-комунальні послуги відповідача не несе, позивач не бажає, щоб відповідач був зареєстрований у житловому приміщенні, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про позбавлення особи права користування житлом, суди мають застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідач у 2001 році залишив місце свого проживання та фактичної реєстрації, позивачка користується та утримує квартиру, що свідчить про відсутність відповідача у цій квартирі понад встановлений строк, який визначений статтею 71 ЖК України, а також частиною другою статті 405 ЦК України. Таким чином, враховуючи вказані обставини та відсутність належних доказів постійного проживання відповідача у вказаній квартирі, суд не вбачає підстав для висновку щодо непропорційного втручання у володіння відповідачем житловим приміщенням, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Зазначене рішення суду, після набрання ним законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved