Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. про розірвання договору дарування, а саме: розірвати договір дарування від 16 січня 2024 року, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., номер в реєстрі 120; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] ; зареєструвати право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2024 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір дарування нерухомого майна, що посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., номер в реєстрі 120. Згідно умов вказаного Договору відповідачем було подаровано позивачу житловий будинок [ADDRESS] . Через деякий час після укладення договору дарування позивачу стало відомо про те, що існують істотні сумніви у добросовісності вказаного правочину, оскільки відповідач тривалий час перебував на обліку в КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» та проходив відповідне психіатричне лікування, а тому його волевиявлення скоріш за все не було вільним. Позивач стверджує, що не мав жодних намірів на отримання будинку в подарунок у недобросовісний та незаконний спосіб. 18 квітня 2024 року позивачем було надіслано відповідачу лист за адресою його тимчасового перебування з пропозицією прибути 24 квітня 2024 року до приватного нотаріуса для укладення між ними правочину щодо повернення відповідачу дарунку, а саме вищевказаного житлового будинку. Однак, у вказаний в листі час відповідач не прибув до приватного нотаріуса. У зв`язку з тим, що позивач не бажає в подальшому володіти та користуватися подарованим йому відповідачем будинком, оскільки це суперечить його інтересам та принципам, він звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.05.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Пайда М.І. в судове засідання не з`явились. Про місце, дату і час проведення судового засідання були повідомлені належним чином. При цьому, позивачем було подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, проти прийняття заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 14.08.2024 року, 15.01.2025 року, 24.02.2025 року, 28.03.2025 року, 02.05.2025 року, 21.05.2025 року та 24.06.2025 року не з`явився. Про місце, дату і час судового засідання був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. в судове засідання не з`явилась. При цьому, подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 16 січня 2024 року було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. та зареєстрований в реєстрі за №120. Згідно умов вказаного Договору дарування [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , подарував, а обдарований [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , прийняв у дарунок житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 5-6). Відповідно до положень статті 202 ЦК України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 627\~ЦК України відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 717\~ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до частини 1 статті 722\~ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. На підставі вказаного Договору дарування було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.07.2024 року (а.с. 9). Статтею 204\~ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі № 750/6086/23, провадження № 61-18582св23). Відповідно до частини першої статті\~202, частини третьої статті 203\~ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно додаткових письмових пояснень позивача [PERSON] , поданих до Берегівського районного суду Закарпатської області 23 червня 2025 року встановлено, що позивачу стало відомо з листа слідчого СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області від 13.08.2024 року відповідач [PERSON] перебуває в стаціонарному відділенні Територіального центру соціального обслуговування м. Берегове та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про відсутність у відповідача іншого житла. Зазначена обставина на момент укладення Договору дарування позивачу не була відома. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того на що вона розраховувала при укладенні договору. Положеннями ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Твердження позивача [PERSON] щодо наміру повернути відповідачу дарунок, а саме вищевказаний житловий будинок, підтверджено копією листа від 18 квітня 2024 року, згідно якого [PERSON] було запрошено до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. для укладення відповідного правочину. Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджено факт особистого отримання 18 квітня 2024 року відповідачем [PERSON] зазначеного листа (а.с.10, 11). Разом з цим, 24 квітня 2024 року відповідач [PERSON] не з`явився до нотаріуса для укладення правочину щодо повернення позивачем дарунку. Таким чином, суд констатує, що неявка відповідача [PERSON] до приватного нотаріуса свідчить про його ухилення від розірвання договору дарування в порядку ст. 651 ЦК України. Так, з наявних в матеріалах справи доказів, які визнані судом належними та допустимими, встановлено, що 01 березня 2024 року органом досудового розслідування було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України та зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 42024072060000002 (а.с. 28). З копії протоколу допиту потерпілого від 01.03.2024 року у даному кримінальному провадженні вбачається, що [PERSON] , [INFO] , у 2020 році було незаконно поміщено до стаціонарного відділення Територіального центру соціального обслуговування м. Берегове без його згоди. Під час його перебування у даному закладі потерпілому стало відомо про намагання незаконного заволодіння його будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , невідомими особами. Згідно довідки від 19 червня 2025 року встановлено, що у особи з реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] у Державному реєстрі нерухомого майна відсутні відомості про наявність об`єктів нерухомості у власності. Враховуючи наведені обставини справи та оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено, що передане у дарування житло було єдиним житлом та єдиним нерухомим майном дарувальника, а саме відповідача [PERSON] .. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Вказане свідчить про те, що після укладення Договору дарування відповідач [PERSON] фактично лишився без власного житла та вимушено оселився у соціальному закладі для осіб похилого віку. Зазначену обставину, суд вважає такою, що порушує права відповідача, оскільки дарування майна, яке є життєво необхідним для дарувальника не відповідає принципам добросовісності, справедливості та етичності. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене, суд з дотриманням вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що заявлена позивачем [PERSON] вимога про розірвання Договору дарування доведена належними та допустимими доказами, тому позовну заяву [PERSON] в цій частині слід задовольнити. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за позивачем та зобов`язання зареєструвати право власності за відповідачем, суд констатує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 статті 26 зазначеного Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, враховуючи наведені норми закону, якими встановлено відновлення права власності, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності за позивачем та зобов`язання зареєструвати право власності за відповідачем є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом задоволено одну позовну вимогу у даній цивільній справі, тому з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Outcome: partial