Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Кетрисанівської сільської ради (Бобринецького) Кропивницького району Кіровоградської області про визнання нікчемним за законом заповіту [PERSON] , [INFO] , посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патюткою Т.В. 01.12.2011 року, реєстровий номер №103. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли земельні ділянки: площею 8,82 га, кадастровий номер 3520883800:02:000:0556 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області; площею 0,2500 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0145 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,0609 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0146 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,0207 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0333, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] в приміщенні Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району було складено заповіт, посвідчений 01.12.2011 року посадовою особою органу місцевого самоврядування секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патюткою Т.В., за реєстровим №103, відповідно до якого заповіла: громадянину [PERSON] земельну ділянку площею 8,82 га, кадастровий номер 3520883800:02:000:0556; громадянці [PERSON] земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0145, площею 0,0609 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0146, площею 0,0207 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0333. Позивач прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. В ході розгляду Бобринецьким районним судом Кіровоградської області цивільної справи №383/1367/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про тлумачення заповіту, складеного [PERSON] на підставі інформації, отриманої від Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, Міністерства юстиції України, Державного архіву Кіровоградської області стало відомо, що у протоколах засідань виконавчого комітету та протоколах сесій Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області за 2009-2011 роки відсутні рішення про покладення на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій. Таким чином, відповідно до тверджень позивача, даний заповіт є нікчемним в силу вимог ст.1257 ЦК України, оскільки в особи, яка посвідчувала заповіт, були відсутні на це повноваження, а саме не було відповідного рішення виконавчого комітету сільської ради. Ухвалою суду від 28.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.38-40). Ухвалою суду від 31.03.2025 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні\~відповідача [PERSON] (а.с.69-70). Ухвалою суду від 01.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою задоволено заяви позивача та представника третьої особи про виклик свідка та про допит третьої особи в якості свідка (а.с.102-103). 24.04.2025 року представником третьої особи адвокатом Рижковою В.О. подано письмові пояснення, згідно яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.01.2024 року у справі №369/7921/21 зроблено правовий висновок, який полягає в наступному: законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача. Крім того зазначила, що у посадовій інструкції секретаря Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області у пункті 2.22 було передбачено посвідчувати заповіти (а.с.83-88). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник якого в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позову заяву не подав (а.с.130). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні, з підстав, наведених у письмових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідка, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. [INFO] у м. Миколаїв Миколаївської області померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.05.2022 року (а.с.29). За життя [PERSON] на праві приватної власності належали земельні ділянки: площею 8,82 га, кадастровий номер 3520883800:02:000:0556 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради, що підтверджується копією державного акту на право власності на землю КР №090552, виданого 20.08.1999 року Кетрисанівською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №09-552ч (а.с.34); площею 0,2500 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0145 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ №530882, виданого 02.12.2009 року Кетрисанівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010936500203 (а.с.33); площею 0,0609 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0146 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ №534714, виданого 02.12.2009 року Кетрисанівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010936500195 (а.с.32); площею 0,0207 га, кадастровий номер 3520883800:51:000:0333, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ №612254, виданого 02.12.2009 року Кетрисанівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010936500235 (а.с.31). 01.12.2011 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патютка Т.В. 01.12.2011 року, реєстровий номер №103, згідно якого заповіла: [PERSON] земельну ділянку площею 8,82 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради; [PERSON] земельні ділянки: площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,0609 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,0207 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] Бобринецькою державною нотаріальною конторою 28.09.2022 року заведена спадкова справа №142/2022, що підтверджується її копією (а.с.47-64). З копії спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] у встановлений законодавством строк прийняли [PERSON] та [PERSON] шляхом подання нотаріусу заяв про прийняття спадщини. Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначає, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено не уповноваженою на те особою, оскільки на момент його складання та посвідчення виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування не приймалось рішення про покладення вчинення нотаріальних дій на секретаря Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патютка Т.В., якою було посвідчено спірний заповіт, а тому відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт складений особою, яка не має на це права. Таким чином, позивач вважає, що заповіт є нікчемним так, як складений з порушенням вимог щодо його посвідчення. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)). Згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За приписами ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Стосовно заповіту (крім заповіту з умовою, ст.1242 ЦК України), за правилами ч.1 ст.1257 ЦК України лише заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)). Відповідно до положень ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу (частина 8 статті 1252 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на дату складання заповіту) до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів. Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на дату складання заповіту) встановлено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах. Тобто, наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить. Рішенням першої сесії Кетрисанівської сільської ради шостого скликання від 17.11.2010 року №6, секретарем Кетрисанівської сільської ради обрано [PERSON] (а.с.133). Відповідно до п.2.22 посадової інструкції секретаря Кетрисанівської сільської ради, затвердженої розпорядженням сільського голови Червоняк О.В. №47 від 01.12.2010 року, секретар сільської ради наділена повноваженнями вчинення нотаріальних дій у відповідності Закону України «Про нотаріат» (а.с.95-98). Свідок [PERSON] пояснила, що працює головним спеціалістом Бобринецької міської ради. З 2010 по 2020 рік обіймала виборну посаду секретаря Кетрисанівської сільської ради. До її повноважень входило зокрема вчинення нотаріальних дій. Приблизно в листопаді 2010 року вона була обрана на посаду секретаря Кетрисанівської сільської ради з числа депутатів вказаної ради на першому засіданні сесії на п`ять років, також вона була секретарем виконавчого комітету вказаної ради. Достроково її повноваження не припинялись. На вчинення нотаріальних дій була уповноважена законодавством та посадовою інструкцією. Її посадова інструкція була затверджена розпорядженням сільського голови. В Кетрисанівській сільській раді тільки вона мала право посвідчувати заповіти. [PERSON] особисто звернулась до неї з приводу бажання скласти заповіт, який 01 грудня 2011 року був складений в приміщенні Кетрисанівської сільської ради зі слів [PERSON] на підставі документів, які вона подала для складання заповіту, а саме паспорта, ідентифікаційного коду, державних актів на земельні ділянки. [PERSON] особисто прочитала заповіт вголос в її присутності, та в її присутності власноручно його підписала, після чого вона посвідчила заповіт, примірник якого віддала заповідачу, а інший залишився в сільській раді. Земельну ділянку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] заповіла [PERSON] , а земельну ділянку під забудовою та городом заповіла своїй дочці [PERSON] . Волевиявлення [PERSON] щодо складення заповіту було добровільним. [PERSON] самостійно виявила бажання скласти заповіт на користь дочки та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , посвідчуючи спірний заповіт 01.12.2011 року, була секретарем сільської ради та за посадою виконувала обов`язки секретаря виконавчого комітету, та була наділена повноваженнями вчинення нотаріальних дій у відповідності Закону України «Про нотаріат». Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , допитаний як свідок, пояснив що в селі [PERSON] мала право на вчинення нотаріальних дій згідно своєї посади. В 2011 році до нього підійшла позивач та повідомила, що бажає з мамою продати землю та запропонувала купити в них пай, який зазначений в заповіті, на що він погодився. Так як на той час не було можливості оформити купівлю-продаж вони домовились про складання [PERSON] заповіту щодо земельної ділянки площею 8,82 га. Також нею була складена розписка від 14 грудня 2011 року про продаж землі, яку написала [PERSON] про отримання плати за продаж землі, яка належить її матері [PERSON] від [PERSON] . Йому був переданий державний акт, а заповіт залишився у позивача. Згідно відповіді Кетрисанівської сільської ради №1.1-39/15/1 від 31.12.2024 року (а.с.23) на запит [PERSON] від 18.12.2024 року (а.с.20-22) про надання копій рішення сільської ради або виконавчого комітету сільської ради, яким сільська рада у період з 28.03.2009 року по 31.12.2011 року уповноважувала посадову особу органу місцевого самоврядування секретаря Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патютку Т.В. на вчинення нотаріальних дій, зазначених у ст.37 Закону України «Про нотаріат», зокрема посвідчення заповітів, вказано про неможливість їх надання у зв`язку з тим, що документи постійного зберігання Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області по 2016 рік включно передано до Державного архіву Кіровоградської області. Згідно відповіді Державного архіву Кіровоградської області №1/1/01-45 від 15.01.2025 року (а.с.36) на запит [PERSON] від 12.01.2025 року (а.с.24-25) про надання копій рішення сільської ради або виконавчого комітету сільської ради, яким сільська рада у період з 28.03.2009 року по 31.12.2011 року уповноважувала посадову особу органу місцевого самоврядування секретаря Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патютку Т.В. на вчинення нотаріальних дій, зазначених у ст.37 Закону України «Про нотаріат», зокрема посвідчення заповітів, повідомлено про відсутність у протоколах засідань виконавчого комітету та протоколах сесій Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області за 2009-2011 роки рішення про покладення на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій, з невідомих причин. Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджено наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5, згідно п.п.1, 2 якого передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Виходячи із вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом обставин справи, положень Цивільного Кодексу України та Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, суд зазначає, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону. Вказане узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18. У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, суд наголошує, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року по справі №755/10947/17, суди при вирішенні спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду. Відтак, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме висновки, викладені у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21, провадження № 61-5293сво23. Так, у вказаній постанові від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від низки правових позицій, висловлених раніше, зокрема, від висновку Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №323/3359/17 (провадження № 61-15028св19) про те, що наявність у посадовій інструкції секретаря сільської ради повноважень забезпечувати виконання нотаріальних дій не є самостійною підставою для вчинення таких дій, оскільки покладення зазначених обов`язків на посадову особу органу місцевого самоврядування повинно фіксуватися у протоколах засідань сесій та виконавчого комітету відповідної ради. Також, за змістом даної постанови Верховний Суд відступив й від висновку, здійсненого у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №147/1062/21 (провадження № 61-6536св22), в якій вказано, разом із іншим, про те, що оскільки сторонами у цій справі не доведено, що станом на дату посвідчення заповіту виконавчим комітетом сільської ради було прийнято рішення, яке б надавало секретарю виконавчого комітету сільської ради право на вчинення нотаріальних дій, тому остання не вправі була посвідчувати заповіт, у зв`язку із чим заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, і він є нікчемним в силу частини першої статті 1257 ЦК України. Зазначений правовий висновок Верховного Суду спростовує твердження позивача щодо обсягу повноважень посадової особи секретаря Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Патютка Т.В., що посвідчила заповіт від імені [PERSON] , висловлені у позовній заяві, оскільки за законом та на підставі делегованих державою і законодавцем повноважень секретар сільської ради Патютка Т.В., була наділена правом на посвідчення оспорюваного заповіту. У вказаній постанові від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21, провадження № 61-5293сво23, Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду також виснував, що для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин, що також узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю, подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21). Окрім того, існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). Так, у статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)). Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена, вказане повністю узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. Таким чином, Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5, не являється актом цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. Крім того, недотримання і порушення правових норм, що в ньому містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Таким чином, застосування норм ЦК України має пріоритетність над нормами інших законів. Вказане також цілком узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21, провадження № 61-5293сво23. Окрім того, у вказаній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що «1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України можливості регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача». Так, згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановленою є обставина, що в с. Кетрисанівка відсутній нотаріус, а тому відповідно до положень ст.1251 ЦК України повноваження щодо посвідчення заповіту здійснювала уповноважена на це законом посадова особа органу місцевого самоврядування - секретар Кетрисанівської сільської ради. Так, [PERSON] , посвідчуючи заповіт 01.12.2011 року була секретарем сільської ради та за посадою виконувала обов`язки секретаря виконавчого комітету, відтак за законом та на підставі делегованих державою і законодавцем повноважень була наділена правом на посвідчення оспорюваного заповіту. Відтак, посвідчення оспорюваного заповіту секретарем Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області [PERSON] не впливає на форму правочину (заповіту) і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту, та не скасовує вільне волевиявлення заповідача. Як вбачається з викладеного, що підтверджено доказами, спірний заповіт, складений 01.12.2011 року відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а саме він складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем сільської ради, яка уповноважена на вчинення нотаріальних дій, що не дає підстав зробити висновок про його нікчемність. Враховуючи викладене, суд зазначає, що підстави для визнання заповіту нікчемним відсутні. Позивачем не доведено існування таких обставин, які б свідчили про нікчемність заповіту на противагу дійсного волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своїм майном. Щодо належності відповідача суд зазначає наступне. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому,\~неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Таким чином, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Належний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права. Позивач не визначив відповідачем у справі [PERSON] , на користь якого складено заповіт, дійсність якого оспорюється, на спадкові права якого впливає рішення суду у справі. Жодних вимог до [PERSON] позивач не заявляла, із клопотанням про залучення до участі у справі [PERSON] як належного відповідача чи співвідповідачем не зверталась. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)). За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність відмови в позові також з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача. Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами ст.141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed