Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку та виселення останньої з гуртожитку. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] уклала із позивачем ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» договір про проживання у гуртожитку, за умовами якого зобов`язалася здійснювати оплату комунальних послуг за проживання у гуртожитку у встановлені терміни. Проте відповідач не виконала своїх зобов`язань, що призвело до накопичення заборгованості. Станом на 01 серпня 2024 року сума заборгованості відповідача за проживання становить 26 690 грн, а також наявна заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі 12 364,72 грн. Загальна сума боргу становить 39 054,72 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою сплатити заборгованість до 10 вересня 2024 року, проте відповідач відмовилася виконувати свої зобов`язання, чим грубо порушила умови договору про проживання, у зв`язку з чим просить стягнути з [PERSON] на користь ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 26 690 грн, а також заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі 12 364,72 грн, що разом становить 39 054,72 грн. Крім цього просить висилити [PERSON] з гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Представник позивача ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ», за довіреністю Казмірук Р.Г. у судове засідання надала заяву в якій наполягає на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві, просить розглянути справу у відсутності представника позивача, а також не заперечує проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача у судове засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та в установленому законом порядку, заяв та клопотань про відкладення судового засідання або про розгляд справи у її відсутності від останньої на адресу суду не надходили. Зі згоди представника позивача у відповідності до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд виходить зі слідуючого. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими обставинами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до ч.1 ст. 191 ЦПК України, не надала своїх заперечень та доказів на їх підтвердження, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що не суперечить положенню частини 2 ст. 191 та частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Суд встановив, що відповідно заяви [PERSON] від 24.11.2023 року, адресованої Директору ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» Моркляку М.І., [PERSON] просить поселити її в гуртожитку коледжу за адресою: [ADDRESS] з 24.11.2023 року. (а.с. 100) Наказом № 40 «Про поселення в гуртожиток» від 24.11.2023 року, [PERSON] поселено в гуртожиток коледжу разом зі сім`єю (секція № [NUMBER] ) з 24.11.2023 року з відповідною оплатою (а.с. 99) Згідно договору про тимчасове проживання у гуртожитку ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету від 24.11.2023 року, відповідач [PERSON] разом з внуком [PERSON] проживає в кімнаті [NUMBER] гуртожитку позивача, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Термін дії договору з 24.11.2023 по 31.05.2024. За користування (проживання) приміщенням з 01 червня 2023 року, щомісячна плата становить 2520,00 грн., яка в формі передплати вноситься до 15 числа поточного місяця в якому має намір проживати Наймач. п.2.1 договору. п. 2.4 .Плата за проживання та спожиту електроенергію вноситься Наймачем до банку на рахунки надані Наймодавцем . \~ п. 2.5 Плата за спожиту електроенергію вноситься Наймачем за прожитий місяць на рахунок у банк разом з передоплатою за проживання. [PERSON] із зазначеними умовами договору ознайомлена, що підтвердила особистим підписом. (а.с. 5-6) Згідно розрахунку по оплаті за проживання в гуртожитку [PERSON] за період з вересня 2022 по липень 2024, станом на 01.08.2024 заборгованість\~ [PERSON] становить 12364,72 грн. (а.с. 7) Як вбачається з повідомлень яке вручено [PERSON] 21.08.2024, відповідно до рекомендованого повідомлення, адміністрація ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» повідомила [PERSON] про наявність заборгованості за проживання у гуртожитку у розмірі 26690,00 грн. станом на 01 серпня 2020 року та за спожиту електроенергію у розмірі 12364,72 грн.\~ (а.с. 8-9). Згідно листа жителів сімейного гуртожитку, адресованого Директору ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» [PERSON] від 08.08.2024 року, жителі сімейного гуртожитку, що за адресою: [ADDRESS] звернулися за допомогою в вирішенні питання щодо подальшого проживання в гуртожитку громадянки [PERSON] , яка проживає на 5 поверсі в кімнаті 56. (а.с. 101) Згідно розрахунку по оплаті за проживання в гуртожитку [PERSON] за період з вересня 2022 по січень 2025, заборгованість\~ [PERSON] за проживання становить 37550,00 грн. за електроенергію 17791,24 грн, а разом заборгованість на січень 2025 року становить 55341,24 грн. Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до частини першої, третьої статті 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до статті 629 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд враховуючи висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 489/4763/15-ц (провадження № 61-3014св18), зазначає, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на орендаря [PERSON] покладено цивільно-правовий обов`язок із оплати за користування житловим приміщенням, яке включає в себе також плату за комунальні послуги. Близькі за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-93цс15. Таким чином враховуючи, що відповідач користувалася кімнатою [NUMBER] в гуртожитку позивача, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 24.11.2023 року по термін дії договору, а саме: 31.05.2024 року, оскільки пролонгація умовами договору не передбачена, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню заборгованість за проживання в гуртожитку за період з 24.11.2023 року по 31.05.2024 року у розмірі 18890,00 грн. та заборгованість за електроенергію за цей період у сумі 11077,06 грн., що підтверджується довідкою ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» про розрахунок по оплаті проживання у гуртожитку відповідача. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований належними та допустимими доказами. Щодо позовних вимог про виселення, суд виходить зі слідуючого. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Статями 317 та 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Питання правових підстав вселення, користування та виселення з гуртожитків врегульовано статтею 132 ЖК України. Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. За правилами пункту 1 частини другої статті 825, статті 826 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Пунктом 3.1.4 договору передбачено право товариства на його розірвання у односторонньому порядку у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох і більше місяців. Судом встановлено, що за з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідачем не було здійснено оплату за користування найманим нею житлом. Питання виселення з гуртожитку має свої особливості, пов`язані з забезпеченням охорони житлових прав мешканців гуртожитків від одностороннього розірвання договору найму і виселення без законних підстав, та регулюється статтею 132 ЖК України. При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд враховує, що доказів розірвання в односторонньому порядку з відповідачем договору про тимчасове проживання в гуртожитку ВСП «Тульчинський фаховий коледж ветеринарної медицини БНАУ» від 24.11.2023 року, представником позивача суду не надано. Також суд враховує, що вимогу про розірвання договору у судовому порядку позивачем не заявлялося. Крім цього суд враховує, що відповідачу [PERSON] надано дозвіл на проживання в гуртожитку разом з неповнолітнім онуком [PERSON] , 2011 року народження та при зверненні до суду клопотань про залучення органу опіки та піклування представником позивача не заявлялося, позов посилання також не містить. Також суд врахував відсутність доказів про матеріальний стан та реальні можливості з оплати за проживання відповідача, недоведеність товариством того, що відповідач навмисно не оплачує своє проживання, хоча має для цього кошти, відсутність іншого належного на праві власності житла, а також те, що виселення відповідача разом з неповнолітньою дитиною порушило б права осіб на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України, у зв`язку з чим у задоволенні позовної вимоги про виселення слід відмовити. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2323,41 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial