Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У жовтні 2023р. позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: 1) стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором кредитної ліні № 121859003 від 26 жовтня 2021р. (далі по тексту - кредитний договір) в розмірі 84568,0 грн., з яких: 22000,0 грн. - сума заборгованості по основному боргу; 62568,0 грн. - сума заборгованості по відсоткам. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 жовтня 2021р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 22000,0 грн., строком на 30 днів, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Кредитний договір підписано позичальником електронним підписом за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV57Y5J, який введено відповідачем 26 жовтня 2021р. о 17:18:3 год. у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи. У зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позивач має заборгованість у розмірі 84568,0 грн. 28 листопада 2018р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за яким до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами. 31 грудня 2020р. додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01, сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до Реєстру боржників № 170 від 25 січня 2022р. до договору факторингу № 28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором. 20 жовтня 2022р. між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором і має прострочену заборгованість у розмірі 84568,0 грн., позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 04 січня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 47-49), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не доведено факту укладення з відповідачем кредитного договору, отримання ним кредитних коштів, а також не підтверджено належними і допустимими доказами розміру заборгованості за кредитним договором, як і відсутні належні докази набуття позивачем права вимоги за кредитним договором до відповідача. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась. 18 квітня, 23 травня 2024р. на адресу суду надійшло клопотання сторони позивача про долучення доказів. 20 вересня 2024р. на адресу суду надійшли письмові заперечення сторони відповідача на клопотання сторони позивача від 18 квітня, 23 травня 2024р. 22, 27 листопада 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на запит суду від АТ «Райффайзен Банк». 29 січня 2025р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення на позов від представника відповідача. В судові засідання представник позивача не з`являвся, про час та місце розгляду справи сторона позивача була повідомлена в установленому законом порядку, клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві, додаткових поясненнях на позов, просив суд залишити позов без задоволення. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони позивача. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 26 жовтня 2021р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 22000,0 грн., строком на 30 днів, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Кредитний договір підписано позичальником електронним підписом за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV57Y5J, який введено відповідачем 26 жовтня 2021р. о 17:18:3 год. у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи. Судом встановлено, що первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» були виконані зобов`язання за кредитним договором та перераховано відповідачу на його банківський картковий рахунок суму кредиту у розмірі 22000,0 грн. (а.с. 142, 143, 146, 147). За змістом позову, позивач зазначав, що 28 листопада 2018р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за яким до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами. Однак протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, не було надано до суду, в якості письмового доказу, належним чином засвідчену копію цього договору. 31 грудня 2020р. додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01, сторони дійшли згоди викласти текст договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018р. (а.с. 10-12). Також за змістом позову, позивач зазначав, що відповідно до Реєстру боржників № 170 від 25 січня 2022р. до договору факторингу № 28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором, однак на підтвердження зазначених обставин, стороною позивача також не було надано до суду належним чином засвідчену копію вказаного Реєстру. 20 жовтня 2022р. між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором (а.с. 13, 14). Згідно з Витягом з Реєстру прав вимоги № 2 до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022р., складеного представником позивача Грибановим Д.В. (а.с. 15), зазначено прізвище ім`я, по - батькові відповідача, номер кредитного договору та суми заборгованості. Судом критично оцінюється зазначений Витяг, оскільки він сформований виключно представником позивача, при цьому судом враховано, що стороною позивача взагалі не було надано до суду, підтвердження права вимоги за кредитним договором, відповідної, належним чином засвідченої копії реєстру прав вимог, підписаного уповноваженими особами ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», яким би підтверджувалося набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитним договором, і в термін, встановлений умовами кредитного договору, не здійснює, решта заборгованості не повертається, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення сум заборгованості за кредитним договором. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Крім того, у відповідності до вимог ст. 512, 514, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018р. у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківська виписка з рахунку позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Виписки з рахунків позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, проте вони суду надані не були, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором, при цьому надані стороною позивача, в якості доказів розрахунки заборгованості (а.с. 91-95) судом оцінюються критично, і не є належними і допустимими доказами. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, матеріали справи не містять, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано жодного належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, при цьому судом враховано строк кредитування, а також те, що матеріали справи не містять доказів того, що цей строк кредитування сторонами було продовжено, у встановленому законом порядку. Крім витребуваних судом відомостей, про отримання відповідачем від первісного кредитора кредитних коштів в розмірі 22000,0 грн., матеріали справи не містять відомостей чи були відповідачем здійснені дії щодо погашення суми заборгованості за кредитним договором. Так, у постанові від 18 жовтня 2023р. по справі № 905/306/17 Верховний Суд зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, Фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021р. у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021р. у справі №5026/886/2012 тощо). Протягом розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного доказу, а саме оригінали первинних документів (касові чи меморіальні ордери) на підтвердження оплати за вище зазначеним договорами факторингу, укладеними між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», і в подальшому між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed