Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 20.07.2019 року сторони уклали шлюб між собою, який було зареєстровано Шевченківським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 20.07.2019 року за актовим записом 404. В шлюбі у сторін справи народилася дитина донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 273. До народження дитини стосунки з відповідачем були гарними, вони бажали жити разом та бажали народження даної дитини, та позивач міркував що після першої дитини вони в подальшому будуть мати і другу дитину. Але під час вагітності, коли подружжя дізналося що буде донька, відповідач дуже засмутилася, це відбулося десь в 6-ть місяців, тому як дуже бажала народжувати сина і з того часу вона з невідомих для позивача причин перебувала в депресивному стані. Після народження доньки відповідач відразу відмовилася годувати дитину грудним молоком, посилаючись на те, що від даного способу годування в неї зміниться форма грудей, а вона цього не бажає. Крім того, після того як він забрав дитину та дружину з пологового будинку відповідач повідомила про те, що вона зробила велику помилку що народжувала дитину, тому як ще дуже молода та тому що через пологи вона набрала вагу і втратила деяку частину своєї краси. На цьому фоні у сторін почали виникати сварки, в яких відповідач неодноразово натякала йому про те, що народження дитини була його ініціативою, і позивач фактично вимусив відповідача вагітніти і народжувати дитину, а вона в своєму віці ще дуже бажала жити вільно, подорожувати а не сидіти вдома та займатися вихованням. Народження дитини на неї дуже вплинуло, вона постійно позивача звинувачувала в тому, що тепер не зможе навчатися, займатися розвитком своєї діяльності, зростати в соціальному та суспільному стані, спілкуватися з іншими чоловіками та друзями та подорожувати, все це їй заважати буде робити наявність дитини. Коли дитина плакала вночі, вона жодного разу не підходила до неї з метою її заспокоїти, на прогулянки з дитиною не бажала виходити, до лікарів з дитиною не їздила. Коли дитині виповнилося п`ять місяців, відповідач забрала свої речі та покинула їх домівку, дитина залишилася у позивача, тому як відповідач фактично відмовилася від виконання своїх материнських обов`язків годувати новонароджену дитину грудним молоком та опікуватися нею. З того часу він самостійно опікується своєю донькою, без допомоги відповідача, яка на протязі тривалого часу не приймає участі ані в вихованні, ані в утриманні дитини. В грудні 2024 р. відповідач повідомила його про те, що жити разом зі мною вона не буде тому як завела інші відносини з іншим чоловіком, та підтвердила те, що дитина її не цікавить і приймати участі в її утриманні, вихованні вона не бажає і зі своїм обранцем вона взагалі планує виїхати за кордон де зможе зайнятися модельною кар`єрою. Щодо дитини вона порекомендувала взагалі віддати доньку в будинок малюка у разі якщо він не має можливості займатися опікою над дитиною. Тому з грудня 2024 р. він самостійно опікується малолітньою дитиною, самостійно виховує та утримує доньку, годує та виконує всі дії, притаманні батькові дитини. Фактично він є самотнім батьком, який виховує малу дитину без участі її матері протягом всього часу її життя, тому як вона навіть не бажала годувати доньку своїм грудним молоком. Зрозумівши, що разом з відповідачем вони жити не зможуть, і дитиною вона займатися не бажає, він вирішив звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Відповідач правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористалася, подала заяву, в якій визнала частково позовні вимоги, проти того факту, що позивач дійсно тривалий час виховує та утримує їх спільну малолітню дитину самостійно, не заперечує та підтверджує це, погоджується з тим, що вона не приймає участі в вихованні та утриманні дитини, в той же час погоджується з твердженням позивача, що саме він займається самостійним вихованням та утриманням неповнолітньої доньки [PERSON] , яка народилася [INFO] , з грудня 2024 року. Крім того, просила розглянути справу без її участі по наявних у справі письмових доказах. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої підтримав свої позовні вимоги,\~та зазначив, що всі факти та обставини, викладені в позовній заяві він підтримує в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не погодилася з обставинами, які позивач зазначив як підставу для позову про розірвання шлюбу. Не заперечувала щодо вимоги про залишення дитини проживати з позивачем. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно із ч.1\~ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.ст.15,16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ЦПК України, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.07.2019 року позивач та відповідач уклали шлюб, який було зареєстровано Шевченківським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 20.07.2019 року за актовим записом 404. В даному шлюбі у сторін справи народилася дитина донька [PERSON] , яка народилася [INFO] , актовий запис про народження № 273. Дитина сторін, малолітня донька [PERSON] , яка народилася [INFO] , дійсно з грудня 2024 року, та на теперішній час проживає з батьком, в той час як позивачка проживає окремо від них. При цьому дитина повністю перебуває на самостійному утриманні та вихованні батька, в якому мати тривалий час не приймає участі, самоусунувшись від виховання та спілкування з донькою. Матеріальної допомоги на утримання доньки відповідачка не надає, весь тягар по матеріальному забезпеченні дитини, в придбанні їй речей, оплаті шкільних та додаткових занять для розвитку дитини, покладено на відповідача. Зазначене підтверджується не тільки заявами сторін, але й поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , викладеними у відповідних актах про те, що сторони спільно не проживають з грудня 2024 року, при цьому саме [PERSON] добровільно залишила родину, та батько дитини [PERSON] самостійно виховує та утримує їх спільну доньку [PERSON] , [INFO] . При цьому, позивач має благоустроєне житло, оскільки відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 01.07.2022, має право користуватися та розпоряджатися квартирою, належною його матері, що розташована за адресою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до виписки за особовими рахунками АТ «Кредобанк» від 15.05.2925, позивач має в своєму розпорядженні кошти, достатні для належного утримання дитини. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду доказів не вбачається спору між сторонами щодо необхідності розірвання укладеного між ними шлюбу та щодо місця проживання їх спільної дитини через те, що неповнолітня дитина сторін на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її без участі матері, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком не суперечить вимогам законодавства України та не порушує будь-яких інтересів, в тому числі інтересів дитини. Доходячи до такого висновку, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Так, відповідно до\~ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно із\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік за змістомст.55\~СК України\~зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно\~ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2\~ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 3\~ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями\~106,\~107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2\~ст.51 Конституції України\~є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ч.2\~ст.150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ч.1 ч.2\~ст.155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до\~ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з вимогами\~ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, тому як відповідачка, не заперечуючи проти розірвання шлюбу, водночас, сама і підтверджує пояснення позивача, що вона проживає окремо від нього та їх спільної дитини, утриманням та вихованням якої самостійно займається особисто позивач, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Нормами\~ст. 11 ч. 3 Закону України "Про охорону дитинства"\~визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Статтею 141 СК України\~передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване\~ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживають діти, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі\~ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки на користь позивача мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved