Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~16 квітня 2025 року [PERSON] (далі Позивач), інтереси якого на представляє [PERSON] (далі - Представник позивача), звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивач та Відповідач з 17.10.1990 перебувають у шлюбі. У період перебування у шлюбі ними була придбана за договором купівлі-продажу двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Кошти на придбання квартири збирали разом, зокрема, Позивач працював у період із 1987 року по 2005 рік на півночі росії (місто Уренгой) вахтовим способом інженером-газозварником на підприємстві «Уренгойгазбуд» та мав велику заробітну плату, жінка працювала покоївкою, двірником. Зазначений договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я жінки - [PERSON] . Позивач вказує, що відповідно до ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент укладення між нами шлюбу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічні норми щодо майна, яке є спільною сумісною власністю передбачено ст. ст. 70, 71 Сімейного кодексу України, чинного на момент придбання квартири. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно із ч. 4 статті 372 Цивільного кодексу України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, Відповідач відмовилась від укладення договору в нотаріальному порядку, що стало підставою звернення Позивача до суду. З огляду на відмову Відповідача здійснити поділ майна у позасудовий спосіб, що свідчить про існування спору між сторонами, Позивач просить визнати за ним право власності на частину квартири. Судові витрати залишає за собою. Ухвалою суду від 18.04.2025 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відзив на позовну заяву в установлений судом строк від Відповідача не надійшов. Судом встановлено, що Позивач - [PERSON] та Відповідач - [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.10.1990, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану в м. Чернігів за №2508 від 17.10.1990 (а.с. 7). У період перебування у шлюбі 10.12.2003 Відповідачем була придбана за договором купівлі-продажу двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 15 859,00 грн (а.с. 8). Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. за реєстраційним номенром 6804. Пунктом 9 зазначеного договору Покупцю роз`яснено зміст ст. 22, 23, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. ст. 4, 7 Закону України «Про власність» та інші права. Позивач стверджує, що кошти на придбання квартири збиралися сторонами разом. Він у період із 1987 року по 2005 рік працював на півночі російської федерації (місто Уренгой) на підприємстві «Уренгойгазбуд» вахтовим способом інженером-газозварником та мав достатньо велику заробітну плату. Дружина в цей час працювала покоївкою, двірником. Зазначені обставини Відповідачем не спростовані. Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] був оформлений та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я Відповідача - [PERSON] (а.с. 9, 10). Спільних дітей від шлюбу сторони не мають. У квартирі зареєстрований повнолітній, працездатний син жінки від першого шлюбу - [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 09.04.2025 за №1595 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 11). Підставою для звернення до суду, Позивач зазначає відмову Відповідача від укладення договору про поділ спільного майна подружжя в нотаріальному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент укладення шлюбу між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні норми щодо майна, яке є спільною сумісною власністю, містяться у частині 1 статті 70 Сімейного кодексу України, чинного на момент придбання квартири, де вказано, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ч. 4 статті 372 Цивільного кодексу України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені вище норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ЦПК України). Критерії оцінки судом наданих сторонами доказів визначені у ст. ст. 77-80 ЦПК України. В ході судового розгляду даної справи обставини, на які посилався Позивач знайшли своє підтвердження доказами, які суд визнає належними і допустимими, вони логічно пов`язані між собою. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] площею 50,4 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи та отримавши матеріали позовної заяви, про що свідчить підпис у зворотньому повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення, своїм правом на подачу заперечень щодо позовних вимог та відповідних доказів не скористався. Відмова Відповідача від здійснення позасудового розподілу майна спільної сумісної власності із Позивачем та факт звернення останнього до суду, свідчить про існування між сторонами спору, який має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Поділ майна шляхом визнання права власності на частину квартири за Позивачем відповідає способу захисту цивільних прав та інтересів, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Такий поділ змінює правовий статус майна із спільної сумісної власності на спільну часткову, є підставою для державної реєстрації речового права, робить для Позивача його частку власності самостійним оборотоздатним об`єктом цивільного права в розумінні глави 12 ЦК України, тобто породжує для нього юридично значимі наслідки. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки Позивач у позовній заяві просить суд залишити судові витрати за ним, їх розподіл судом не здійснюється. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved