Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

11.11.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, яку позивач уточнив 04.12.2024 року та остаточно просив суд визнати за ним право власності на садовий будинок, загальною площею 131,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, в обґрунтування позову зазначено, що Рішенням виконкому Київської обласної ради народних депутатів від 13.02.1989 року за №18 створено садове товариство «Чайка». В 1989 році [PERSON] - батько [PERSON] , будучи членом зазначеного товариства отримав земельну ділянку, площею 0,0611 га для будівництва садового будинку за адресою: [ADDRESS] . Протягом 1990-1991 років на вищезазначеній земельній ділянці позивач разом з батьком збудував садовий будинок, загальною площею 131,5 кв.м. 01.02.1995 року [PERSON] отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії КВ за №31000476. 06.09.2000 року [PERSON] за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Голуб Л.А. подарував, а позивач прийняв в дар земельну ділянку, площею 0,0611 га, за адресою: [ADDRESS] . Для оформлення права власності на садовий будинок позивачем було замовлено виготовлення технічного паспорту у Вишгородському бюро технічної інвентаризації, який був виготовлений та належним чином оформлений 28.09.2006 року. У зв`язку з тим, що на момент будівництва садового будинку закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію, також передбачалась спрощена процедура реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна, які побудовані до 05.08.1992 року, нажаль державної реєстрації речових прав на садовий будинок здійснено не було. [INFO] [PERSON] помер, отже не оформлений садовий будинок також і не увійшов у перелік спадкового майна. Відкрито, безперервно володіючи садовим будинком, не маючи жодних перешкод у користуванні, позивач зволікав з реєстрацією права власності та оформлення правовстановлюючих документів. 19.03.2022 року, під час боїв у Вишгородському районі садовий будинок за адресою: [ADDRESS] зруйновано. Оригінал технічного паспорту та низка інших документів на момент руйнування будинку знаходились всередині, отже були втрачені. Позивач звернувся до правоохоронних органів та зареєстрував кримінальне провадження. Для того щоб отримати дублікат технічного паспорту, позивач звернувся до Вишгородського бюро технічної інвентаризації, проте йому було відмовлено та надано роз?яснення про те, що технічний паспорт зберігається в документах бюро та буде наданий виключно на вимогу суду. Внаслідок руйнації садового будинку, для проведення попереднього обстеження будівельних конструкцій та експлуатаційної придатності об?єкта, позивач звернувся до ТОВ «Технічний центр «Будівельно інвентарна експертиза». У звіті Т3-00171 зазначено про те, що загальний технічний стан конструкцій відноситься до категорії пошкоджень III (об?єкт непридатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступень та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об?єкта). Необхідно провести повний демонтаж (ліквідацію) будівлі. 11.04.2024 року для оформлення компенсації за зруйноване майно позивач звернувся до державного реєстратора з метою поновлення права власності, однак отримав відмову, з посиланням на те, що відсутня інформація про реєстрацію права власності на вказаний будинок та відсутні технічні характеристики закінченого будівництвом об?єкта нерухомого майна. На підставі вищезазначеного, позивач і змушений був звернутись до суду, оскільки виключно рішенням суду можливо встановити факт належності позивачу на праві власності садового будинку на момент його знищення, що необхідно для оформлення права на компенсацію за знищений об?єкт нерухомого майна, внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.11.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 04.12.2024 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків до якої долучено позовну заяву в новій редакції. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.12.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.02.2025 року залучено до участі у вказаній справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача СТ «Чайка» та витребувано, в порядку ст. 84 ЦПК України, у КП «Вишгородське БТІ» належним чином завірену копію інвентаризаційної справи, щодо садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Витребувані документи надійшли на адресу суду 06.03.2025 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, при цьому надав до суду клопотання, в якому розгляд справи просив проводити за його відсутності, за наявними в матеріалах справи доказами, щодо рішення по справі - покладається на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомив, правом надати пояснення щодо позову не скористався. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача та третьої особи суд враховує відсутність заперечень у позивача та його представника, їх належне повідомлення про день, час та місце судового засідання, наявність клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності, а також положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити з викладених в ній обставин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що теж має земельну ділянку та садовий будинок у СТ «Чайка», при цьому її будинок був розташований навпроти земельної ділянки та будинку позивача. Позивача та його батьків вона знала протягом тривалого часу, підтвердила, що позивач разом з батьками побудував будинок, вони мешкали в ньому, будинок був повністю придатний для проживання, але на початку війни, приблизно навесні 2022 року будинок позивача під час обстрілу було зруйновано. Заслухавши позивача та його представника, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: 06.09.2000 року [PERSON] подарував [PERSON] (позивач), а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку, площею 0,0611 га, розміщену в садовому товаристві «Чайка» на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, передану у власність [PERSON] для ведення садівництва, на підставі рішення виконкому Демидівської сільської ради 03.02.1994 року за №11 (а.с. 10-11). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №4013. Право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0611 га, розміщену в садовому товаристві «Чайка» на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області підтверджується також державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 9). Як зазначає позивач, протягом 1990-1991 років на вищезазначеній земельній ділянці, він разом з батьком збудували садовий будинок, загальною площею 131,5 кв.м., який не було введено в експлуатацію та на який не було оформлено право власності. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] - [INFO] [PERSON] помер (а.с. 17). Позивач зазначає, що після смерті батька - [PERSON] він відкрито, безперервно володів садовим будинком, не маючи жодних перешкод у користуванні, однак не ввів його в експлуатацію та не оформив на нього право власності. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за №НВ-0501055852022 від 27.11.2022 року, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0611 га, перебуває в приватній власності, має кадастровий номер 3221882400:20:248:0109 та цільове призначення 01.06 для колективного садівництва (а.с. 120). З довідки, виданої головою та бухгалтером СТ «Чайка» слідує, що [PERSON] є членом СТ «Чайка» та має будинок за [ADDRESS] (а.с. 7). З довідки, виданої в.о. голови СТ «Чайка» від 13.03.2024 року вбачається, що власний садовий будинок [PERSON] , розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований до 1992 року (а.с. 8). З журналу зовнішніх обмірів по [ADDRESS] , в Демидівській сільській раді вбачається, що на земельній ділянці за [ADDRESS] розташовані такі об`єкти: цокольний поверх площею 5,2 м2; А- садовий будинок площею 57,6 м2, мансарда площею 46,7 м2; а тамбур 3,9 м2; а1 тераса 8,2 м2, ганок 1,8 м2, пандус площею 8,5 м2; Б баня площею 11,5 м2, убиральня площею 1,0 м2; п1 огорожа площею 27,2 м2; п2 хвіртка 1 шт.; п3 ворота 5,6 м2; п4 огорожа 36,6 м2; п5 огорожа 36,6 м2; І тротуар 16,5 м2; ІІ тротуар 3,3 м2; VІ свердловина 21,0; V свердловина 19,0; зливна яма 1 шт. (а.с. 12). В Журналі внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень по [ADDRESS] , що в Демидіській сільській раді зазначено призначення приміщень, які розташовані на земельній ділянці, їх розміри, фактичні площі (загальна, житлова, допоміжна), поверховість, номери приміщень, а також здійснено розрахунок площ за внутрішніми обмірами, підсумовано площі по кожному поверху та загальна площа об`єкта. Так, згідно вказаного журналу загальна площа приміщень, розташованих на земельній ділянці складає 131,5 м2, житлова площа - 64,7 м2, допоміжна площа - 66,8 м2 (а.с. 13). В матеріалах справи, також містяться плани на мансарду, 1 поверх та цокольний поверх (а.с. 14-16). Відповідно до довідки за №755, виданої 21.08.2024 року директором «Вишгородського БТІ» - право власності на об`єкт нерухомості (садовий будинок), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за № [NUMBER] -в КП «Вишгородське БТІ», станом на 01.01.2013 року не зареєстровано. Технічна інвентаризація вищезазначеного садового будинку проводилась 28.06.2006 року, рік забудови - 1990 (а.с. 34). До матеріалів справи позивачем також долучено фотографії садового будинку та сім`ї позивача в зазначеному будинку до його руйнації, а також фотографії садового будинку після руйнування (а.с. 18-30). У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що 19.03.2022 року, під час боїв у Вишгородському районі, садовий будинок за адресою: [ADDRESS] було зруйновано. З Талону-повідомлення Єдиного обліку за №022425 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що заяву [PERSON] про знищення будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Вишгородським РУП за №5640 (а.с. 31). Також, [PERSON] вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с. 32-33). Відомості за фактом знищення, внаслідок артилерійського обстрілу, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №4202211233000057, попередня кваліфікація ч. 1 ст. 438 КК України (а.с. 234-235). Внаслідок руйнації садового будинку, позивач звернувся до ТОВ «Технічний центр «Будівельно інвентарна експертиза». Так, у звіті за №Т3-00171 зазначено про те, що загальний технічний стан конструкцій відноситься до категорії пошкоджень III (об?єкт непридатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступень та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об?єкта). Необхідно провести повний демонтаж (ліквідацію) будівлі (а.с. 35-57). Рішенням за №73394820 від 30.05.2024 року - державним реєстратором прав на нерухоме майно Гребенюк А.М. відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з відсутністю відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (а.с. 58). В матеріалах справи, також міститься копія інвентаризаційної справи за №6300113 на будинок за [ADDRESS] (а.с. 164-189). Так, досліджена судом копія зазначеної інвентаризаційної справи на вказаний житловий будинок, підтверджує існування об`єкта нерухомого майна садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право власності на який не зареєстровано. До матеріалів справи, також долучено витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за №ТО01:1642-5717-2776-6532 з якого вбачається, що садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , мав такі характеристики/об`єкти будівництва: загальна площа приміщень 131,5 кв.м., площа забудови 69,7 кв.м., житлова площа приміщень 64,7 кв.м., кількість поверхів 1 + цокольний + мансарда, опалення місцеве, мав водопостачання, каналізацію та водовідведення, газопостачання, електропостачання та освітлення, тип фундаменту стрічкові зі збірних залізобетонних блоків, стіни цегла, перекриття дерев`яне та залозобетонне, підлога дерев`яна, лінолеум, плитка, перегородки цегляні, сходи дерев`яні, тип даху дерев`яний, тип покрівлі азбесто-цементні хвилясті ліси, вікна металопластик, двері металеві. Також, на земельній ділянці знаходяться: огорожа, баня, свердловина з насосною станцією (а.с. 237-238). Згідно ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ч. 2 ст. 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Позивач, звертаючись до суду з цими вимогами, посилався на ст. 392 ЦК України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України - особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: - 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); - 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, зі змісту цієї статті вбачається, що право власності на майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Позивач, звертаючись до суду з вказаними вимогами, зазначав, що будинок, право власності на який він просить за ним визнати, він побудував разом з батьком протягом 1990-1991 років, а відтак, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК Української РСР, який був чинним до 01.01.2004 року. Так, відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. При вирішенні спорів про визнання права власності на майно, судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року за №533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року за №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року за №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року та іншими нормативними актами які діяли на момент закінчення будівництва будинків. Так, в судовому засіданні встановлено, що право власності на садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Як вбачається з копії технічного паспорту - будинок побудований у 1990 році. З договору дарування судом встановлено, що право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний будинок, отримано позивачем ще у 2000 році. Таким чином, на час побудови спірного домоволодіння, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року за №8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок визнавався сам факт спорудження ним нерухомого майна з додержанням вимог цих актів законодавства. На час побудови спірного будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (далі - Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року за №56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до п.1 розд. 1 Інструкції - реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Пунктом 4 розд. 1 Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Згідно з п. 7 Інструкції - реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік (далі - Перелік) яких додано до вказаної Інструкції). За п. 10 Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Згідно з п. 14 Переліку - нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до п. 9 Інструкції - право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.1952 року "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР". Правові акти, які діяли на час будівництва спірного будинку, не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог, зазначених актів законодавства, та прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 року за №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. До самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Позивач в позовній заяві посилався на те, що спірний будинок був побудований до 05.08.1992 року. Суд наголошує на тому, що виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05.08.1992 року, мали можливість, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. При цьому, починаючи з 2000 року (рік отримання позивачем в дар земельної ділянки, на якій розташовано садовий будинок), позивачем не вчинялося жодних дій для отримання правовстановлюючих документів на будинок. Позивач звернувся до БТІ лише в 2006 році, однак, після отримання технічного паспорту на будинок - правовстановлюючі документи на нього позивачем отримано не було. Право власності на предмет позову за позивачем зареєстровано не було, будь-якого документу, що засвідчує виникнення речового права на таке майно за забудовником у матеріалах справи також не міститься. Висновок БТІ, складений на замовлення позивача в 2006 році, не свідчить про доведеність заявлених позовних вимог. В позові, також не наведено на якій правовій підставі у позивача виникло право власності на садовий будинок. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» (далі Закон за №1952-IV), дія якого поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Так, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону за №1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону за №1952-IV - речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором, за заявами у сфері державної реєстрації прав (ч. 5 ст. 3 Закону за №1952-IV). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав (ч. 2 ст. 18 Закону за №1952-IV). Так, відповідно до п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р. за №1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 за №553) (далі Порядок), державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт, є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених п. п. 78,79 та 80 цього Порядку. Відповідно абз. 3 п. 78 Порядку - документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992 року. Відповідно до п. 79 Порядку - державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у разі присвоєння завершеному будівництвом об`єкту адреси без застосування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва проводиться за наявності документа, що підтверджує присвоєння такому об`єкту адреси, крім випадку, передбаченого абз. 2 цього пункту. Такий документ, за наданими заявником у заяві реквізитами та відомостями про суб`єкта, що здійснював присвоєння закінченому будівництвом об`єкту адреси, отримується державним реєстратором, шляхом звернення до відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Враховуючи наведені норми діючого законодавства, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992 року, державному реєстратору подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Відповідно до п. 80 Порядку - державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, також може проводитися на підставі документів, передбачених ст. 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ст. 31 Закону за №1952-IV - для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону за №1952-IV - за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону за №1952-IV - рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Отже, діючим законодавством встановлений позасудовий порядок державної реєстрації права власності на житлові будинки, які збудовані до 05.08.1992 року, а у випадку прийняття державним реєстратором рішення про відмову в державній реєстрації, особа має право на оскарження цього рішення до Міністерства юстиції, його територіальних органів або до суду. Як встановлено судом, рішенням за №73394820 від 30.05.2024 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Гребенюк А.М. відмовлено позивачу у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з відсутністю відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси - отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Разом з тим, доказів оскарження цього рішення до Міністерства юстиції, його територіальних органів або до суду позивачем суду не надано. Суд не є органом державної влади, який, відповідно до законодавства України уповноважений на здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно, та не вповноважений на вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта. Під час розгляду справи судом встановлено, що під час ведення воєнних дій на території Демидівської сільської ради, садовий будинок, який знаходився на території земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , зруйновано. Підставою для звернення до суду з цим позовом, як зазначає сам позивач, стала необхідність отримання ним компенсації за знищений будинок. Разом з цим, діючим законодавством не передбачено визнання права власності на об`єкт який є знищеним, а сам факт його знищення та отримання компенсації не може бути підставою для визнання права власності. Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України - набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. За приписами процесуального законодавства - позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і, на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Згідно із ч. ч. 1 та 4 ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. А відтак, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку - є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Тлумачення п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Суд зазначає, що в даному випадку, зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на садовий будинок до відповідача, який не оспорює таке право. Суд звертає увагу на те, що ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 77 ЦПК України - предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі за №753/8671/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі за №582/18/21. Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі за №638/2304/17. Як вже зазначалося вище, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Звертаючись до суду з зазначеним позовом, з вимогами саме до Димерської селищної ради, посилаючись на ст. 392 ЦК України, позивачем не доведено того, що відповідачем його права оспорено, та/або не визнано, як і не доведено того, що ним втрачені документи, які засвідчують його право власності на предмет позову. Відповідно до ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації позивачем свого права. Будь-яких доказів звернення позивача до відповідача по справі, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено. А відтак, позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачем. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначеного позову. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на позивача, оскільки у задоволенні позову судом відмовлено.

Outcome: dismissed