Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] \~\~звернулася до суду з позовом\~\~до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.08.1964 позивач уклала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] [PERSON] помер [INFO] . Рішенням Надвірнянського районного суду від 21 жовтня 2024 року по справі №348/1582/24 задоволено позов [PERSON] щодо правомірності заповіту, складеного 02 січня 2020 року [PERSON] , яким він зробив розпорядження, що все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не було на день його смерті заповідає внукові, [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 58924709 від 02.01.2020 приватним нотаріусом Шушкевич С.М. було заведено спадкову справу № 65316023. Позивач вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки її чоловік, [PERSON] , у 1993 році отримав травму, внаслідок якої втратив праве око,внаслідок захворювання, яке прогресувало, він мав психологічний розлад здоров`я, тому не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Із виписки медичної карти видно, що чоловік хворів тривало і в нього був церебральний атеросклероз. 13.06.2023 психіатр діагностував "Розлад психіки та поведінки внаслідок систематичних захворювань...". Догляд як за її покійним чоловіком, так і за нею наразі, здійснює їх син [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 2006 року знаходиться за кордоном в Іспанії, ніякого догляду ні за нею, як за матір`ю, ні за покійним чоловіком, як за батьком, вона не здійснювала і не здійснює, з 2006 року будь-якої матеріальної допомоги не надавала і не надає. Якщо звернути увагу на прижиттєве фото, то хвороба [PERSON] і сам його стан спонукає до того, що він не міг самостійно вчинити заповіт. В покійного чоловіка були провали в пам`яті, порушено сприйняття мислення та зміна настрою. Якби її чоловік був у здоровому глузді, то обов`язково сказав би синові [PERSON] , або їй, [PERSON] , про вчинення заповіту на онука. Тому, вважає, що при складенні та посвідченні заповіту [PERSON] за станом здоров`я був неспроможний розуміти значення своїх дій і керувати ними. У зв`язку із чим позивач просила визнати заповіт недійсним. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, щообґрунтування позовних вимог є безпідставними та не відповідають дійсності, а тому з даною позицією позивача вона не згодна. На її переконання, складений і підписаний її батьком [PERSON] заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М. 02 січня 2020 року і зареєстрований в реєстрі за № 2, яким він на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не було на день його смерті, заповідає гр. [PERSON] , [INFO] , повністю відповідає вимогам та положенням норм цивільного законодавства нашої держави. Будь-яких порушень, які б давали підстави визнати даний заповіт недійсним в порядку ст. 1257 ЦК України немає, оскільки волевиявлення заповідача [PERSON] на час здійснення ним заповіту було вільним і відповідало його волі, а складений і підписаний ним заповіт є таким, що відповідає вимогам закону, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону та без порушень форми та положень його посвідчення. Не заслуговує на увагу твердження позивача [PERSON] , що їй не було відомо про наявність вище вказаного заповіту, оскільки вона особисто 02 січня 2022 року супроводжувала свого чоловіка [PERSON] до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. і на її переконання не могла не знати причину його поїздки. Останній не міг не поділитися метою свого візиту до нотаріуса. Більше того, в момент складення заповіту заповідачем [PERSON] , останній знаходився в кабінеті в нотаріуса, а [PERSON] разовим з [PERSON] перебували в приймальні нотаріуса. До 25 листопада 2023 року, тобто до дня смерті батька [PERSON] , у неї були нормальні і дружні стосунки з батьками, в тому числі з матір`ю [PERSON] , позивачем по справі, так як вона з часу свого народження проживала разом з ними в належному їм будинку за адресою: [ADDRESS] , де і зареєстрована на даний час. Не заперечує, що із-за відсутності роботи і коштів вона періодично знаходилася за кордоном на заробітках. Однак частину зароблених коштів, продукти харчування та інші необхідні для життя речі постійно привозила і передавала батькам. Їх стосунки різко погіршилися лише після смерті батька [PERSON] .. Причиною цьому став той факт, що в їх відносини з матір`ю вмішався її брат [PERSON] , який налаштував проти неї останню, оскільки сам бажає заволодіти всім батьківським майном, зокрема належним їм домоволодінням, хоча має свій власний будинок, який досить великого розміру і закритий на замок. Саме він і спонукав їхню матір [PERSON] пред`явити вказаний позов про визнання заповіту недійсним. Не може погодитися із твердженням позивача, що долучена нею до позовної заяви фотографія померлого батька [PERSON] свідчить про його хворобу і такий стан, що він не міг самостійно здійснити заповіт. Вказана обставина не є визначальним доказом, оскільки вона зроблена скоріше всього за невеликий проміжок часу до його смерті і аж ніяк по ній не можна визначити його психічний стан. Аналогічно не може бути належним доказом психічного стану батька втрата ним правого ока в 1993 році, на що посилається позивач в позовній заяві. Про будь-які шахрайські дії чи застосування насильства з боку [PERSON] в період складання батьком [PERSON] заповіту на користь її сина [PERSON] не може бути й мови, оскільки дані припущення з області фантазії її брата [PERSON] , який мав вплив на позивача при складанні позовної заяви. Позивач вважає, що саме хвороба батька [PERSON] унеможливила здійснення ним заповіту самостійно 02 січня 2020 року через його психічний розлад здоров`я, оскільки на її переконання він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, хоча в дійсності цього не було. При цьому на підтвердження даної обставини нею додано виписку із медичної картки № 3072 від 12 червня 2023 року, тобто, більше чим через три роки і шість місяців після здійснення заповідачем заповіту. З даної виписки вбачається, що [PERSON] поступив на медичне обстеження тільки у червні 2023 року і основним захворюванням є ІХС, дифузний кардіосклероз, а не психічне захворювання. Враховуючи вік батька, його стан здоров`я міг погіршитися і за декілька місяців, а то і за декілька днів. А тому вказана виписка не може свідчити про його психічний стан 02 січня 2020 року, тобто за три роки і шість місяців до даного медичного обстеження. В позовній заяві позивач вказує що «за результатами запису обстежень психіатром, які проведені 13.06.2023, видно, що в чоловіка діагностовано «Розлад психіки та поведінки внаслідок систематичних захворювань». Однак як вбачається з долученої до даної позовної заяви виписки «розлад психіки та поведінки внаслідок соматичних захворювань», а не систематичних, як зазначає позивач. Крім того записи у вказаній виписці із медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] зроблено лікуючим лікарем [PERSON] , а не лікарем психіатром, як зазначає в позовній заяві позивач [PERSON] .. Просила у задоволенні позову відмовити в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю. Позивач надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач з 2006 року перебуває на заробітках в Королівстві Іспанія і не могла близько десяти разів на рік кожного року навідуватися додому та проводити час з батьками, тобто, ця обставина не відповідає дійсності. Окрім того, відповідач не довела величини свого заробітку та не зазначила займану посаду, що б могло свідчити про можливість часто їздити додому та утримувати свого сина і батьків. Окрім цього, відповідач не зазначає, що стосунки між ними спортилися з 21.10.2024 та не зазначає причини цього. Позивач заперечила факт перебування її разом з її чоловіком у нотаріуса в день складення заповіту. Третя особа [PERSON] надав письмові пояснення, в яких зазначив, що позов [PERSON] , яка є його матір`ю, він підтримує. З 2022 року догляд за батьками здійснював він, зараз доглядає тільки матір. Відповідач з 2006 року перебуває за межами України, в Україну приїздила рідко, але по приїзді не надавала батькам будь-якої матеріальної допомоги, як і не надає матері зараз. Медичні заключення та фотографії, які позивач додала до позову, фактично й по суті підтверджують про розлад психіки та поведінку тата внаслідок його систематичних захворювань. Починаючи з 2017 року при всіх розмовах чітко надати відповідь тато не міг, але в більшості сина не слухав, а говорив сам із собою. Батько в категоричній формі відмовлявся від лікування, поводився не агресивно, постійно був разом із мамою та слухав її. Коли приїжджала відповідач, батько не міг згадати хто це і тільки після нагадувань з нею спілкувався. В будь-якому випадку тато не міг вчинити заповіт, не сказавши про це мамі. Тато не пам`ятав не тільки відповідача, яка час від часу приїжджала, але й дату свого народження, а це свідчить про те, що в нього були провали в пам`яті. Сформована масивна рана (рак) на голові тата, яка утворилася внаслідок хвороби, яку чітко видно на фото і втрата ним правого ока, внаслідок травми, яку він отримав у 2993 році, спонукають будь-кого до розуміння, що людина в такому стані та її поведінка вказують на розлад психічного захворювання. Перебуваючи у стані психічного розладу внаслідок хвороби, тато не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, він піддався впливу відповідачки. Зрештою, якщо об`єктивно проаналізувати фізичний та психічний стан тата, ото стає чітко зрозуміло, що на момент вчинення заповіту в нього була відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності, дефект волі був в силу психічного захворювання. при ц ому слід зауважити, що всього 4 хвилини потратила нотаріус на вчинення заповіту, у зв`язку із чим існують обґрунтовані сумніви щодо дійсного усвідомлення та виявлення татом вчинених ним дій щодо заповіту. Третя особа приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. надала письмові пояснення, в яких зазначила, що 02.01.2020 до неї звернувся [PERSON] для вчинення нотаріальної дії, а саме складення та посвідчення заповіту згідно ст. 1234 ЦК України. Згідно ст. 1248 ЦК України заповіт складається зі слів заповідача. тому, при складанні та посвідченні даного заповіту дані особи, на яку було складено заповіт, а саме: [PERSON] , [INFO] , його прізвище було записано зі слів заповідача. Нотаріус не вправі вимагати документи, які підтверджують особу, на яку складається заповіт, нотаріус зобов`язаний тільки встановити особу та дієздатність особи заповідача, яка звертається за вчиненням нотаріальної дії. Після складення проєкту заповіту, заповідач його перечитує та схвалює, після чого даний заповіт викладається на спеціальний бланк для вчинення нотаріальної дії за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та особисто підписується заповідачем і посвідчується нотаріусом. Тому заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , було складено з його слів на ім`я [PERSON] , [INFO] , а не на [PERSON] , [INFO] . Позивач в судовому засіданні 28.04.2025 свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що її чоловік хворів, нічого не бачив, а тому не міг скласти заповіт. Вважає несправедливим, що спадщина чоловіка дісталася онуку. Донька [PERSON] , відповідач по справі, нічого їй не допомагає, не дзвонить, з нею не говорить. До заповіту відносини із донькою були добрі. Зі своїм чоловіком вона ніколи до нотаріуса не їздила, а він не міг поїхати до нотаріуса і не сказати їй нічого. В юридичних питаннях вона нічого не розуміє, до адвоката вона не зверталася, бо немає коштів, проте, на безоплатну правову допомогу вона права не має в силу розміру пенсії, яку вона отримує. Знайомий їй юрист готує документи, вона їх читає та підписує. В подальшому позивач в судові засідання не з`являлася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги позивача не визнає, підтримав наданий до суду відзив на позовну заяву та всі обґрунтування, які в ньому містилися, наголосив на тому, що позивачем не надано доказів, що [PERSON] перебував в стані, що не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними при складанні заповіту. Надані позивачем медичні документи датовані через три роки після складання заповіту. При посвідченні заповіту не було порушено таємниці нотаріальних дій. Для складення заповіту до нотаріуса Паньківа В.В. відвозив онук [PERSON] на своєму автомобілі і позивачу про це було відомо. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача та померлого [PERSON] , позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі, під час складання заповіту батько не розумів та не усвідомлював що він робить. З 2015 року праве око у нього не працювало, а ліве почало не працювати, коли розрослася рана на голові. В 2023 році батькові поставили діагноз - деменція. Батько все життя робив все тільки під диктовку матері, а тому не міг скласти заповіт потайки він неї, а вона заперечує, що знала про складений заповіт та у нотаріуса разом із батьком не була. З 2023 року саме він доглядав батьків та возив їх по лікарях з тим, щоб оформити довідку про догляд. Коли батько робив заповіт, його тут не було, він був за кордоном. Мама за станом здоров`я взагалі б не змогла зайти до нотаріуса, бо там великі сходи, які б мати не подолала. З 2015 року тато вже не міг виходити з дому самостійно, він вже був неадекватний. [PERSON] , син відповідача, на якого складений заповіт, ніколи в Україні не проживав, він громадянин Іспанії та постійно там проживає, лише декілька разів приїздив із відповідачем в Україну. Просив позов [PERSON] задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. в судовому засіданні пояснила, що 02.01.2020 до неї звернувся [PERSON] , [INFO] , житель с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області разом зі своєю дружиною та донькою, вони хотіли скласти договір дарування на малолітнього онука, вона роз`яснила, які потрібно документи, що потрібен дозвіл органу опіки та піклування, на що вони пояснили, що часу для збирання документів у них немає, хотіли переписати будинок в цей же день, після чого нотаріус запропонувала зробити заповіт, на що вони погодились. [PERSON] пішов з [PERSON] в окремий кабінет для складання заповіту, який він прочитав та підписав. Ця подія була у 2020 році, не було порушено таємницю нотаріальних дій, оскільки спілкування з [PERSON] відбувалося в окремому кабінеті, документи, що посвідчують особу були у [PERSON] на руках. У [PERSON] ніяких вагань не було, він чітко зазначив, що заповіт складає на онука [PERSON] , його прізвище було записано у заповіті зі слів заповідача. Під час спілкування з [PERSON] ніяких сумнівів у його дієздатності не виникало. Зазначений у заповіті проміжок часу 4 хвилини це час, за який нотаріус реєструє цей заповіт у спадковому реєстрі. Враховуючи, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено, підписано ним, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, просила суд у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, відмовити. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті і витребувано докази. Ухвалою суду від 28.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого засідання. Ухвалами суду від 28.05.2025 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про приєднання документів до матеріалів справи та визнано явку третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. в судове засідання обов`язковою. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, третіх осіб,вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожен окремо та в їх сукупності,приходить до наступного Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16). Позивач є дружиною померлого, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00047747907 від 31.10.2024 (а.с. 15). Згідно із заповітом, посвідченим Шушкевич С.М., приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області 02 січня 2020 року, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не було на день його смерті, заповів гр. [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.01.2020 (а.с. 14). Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 3072 [PERSON] з 12.05.2023 по 16.06.2023 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП "Надвірнянська центральна районна лікарня" з діагнозом УХС Дифузний кардіосклероз. Церебральний атеросклероз. Розлади психіки та поведінки внаслідок соматичних захворювань, астено-неврологічний синдром з епізодами дезорієнтації. Хронічних риніт. Базально-клітинний рак шкіри лівої скроневої ділянки ст. IV (а.с.17-18). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2024/006397167 від 31.05.2024 (а.с. 23). Відповідно до копії відтворення запису про народження від 27.10.2023, прізвище [PERSON] , ім`я [PERSON] . Батьки А: [PERSON] , батьки [PERSON] : [PERSON] , дата та місце народження: [INFO] , МАО, Балеарські острови, Іспанія (а.с. 27). 29.05.2024 [PERSON] як законний представник [PERSON] звернулася до Надвірнянської державної нотаріальної контори із заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.28). За повідомленням Державного нотаріуса Першої Івано-Франківської ДНК в.о. державного нотаріуса Надвірнянської ДНК Світланою Дмитрук повідомлено компетентні органи, що за матеріалами спадкової справи № 42/2024 спадкоємцем за законом майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дружина [PERSON] , а спадкоємцем за заповітом є його онук [PERSON] (а.с.29). Державним нотаріусом Першої Івано-Франківської ДНК в.о. державного нотаріуса Надвірнянської ДНК Світланою Дмитрук, видати свідоцтва [PERSON] про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] не представилося можливим, оскільки в заповіті, посвідченому приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Івано-Франківської області Шушкевич С.М. від 02.01.2020, прізвище спадкоємця [PERSON] , а згідно з відтворенням запису про народження реєстру актів цивільного стану Іспанії, має бути [PERSON] (а.с. 30). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.10.2024 встановлено факт належності правовстановлюючого документу, а саме, що заповіт, складений 02.01.2020 [PERSON] , [INFO] , в якому він зробив розпорядження: все його майно, з чого б воно не складалося і де б воно не було на день його смерті, заповідає гр. [PERSON] , [INFO] , що посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Івано-Франківської області Шушкевич С.М. і зареєстрований в реєстрі № 2 належить [PERSON] , [INFO] , який зробив розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті і заповів його [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 32-34). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.02.2025 рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.10.2024 скасовано. Заяву [PERSON] , подану в інтересах [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду (а.с.126-129). Згідно інформації, наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби України, [PERSON] [INFO] в`їхала в Україну, 17.02.2019 виїхала з України, 15.11.2019 в`їхала в Україну, 15.01.2020виїхала з України, 01.02.2022 в`їхала в Україну, 19.05.2022 виїхала з України (а.с.136, 139). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись. Такої експертизи призначено не було, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок про недієздатність учасника такого правочину. Інші докази (показання третьої особи про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21). Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, для визначення стану особи, яка у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними на момент укладення правочину, суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Висновок експертизи підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Жодним із учасників справи не заявлялося клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи. В судовому засіданні 28.04.2025 судом неодноразово з`ясовувалося питання щодо можливості заявлених клопотань та заяв, пов`язаних із розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому засіданні, на що всі учасники справи повідомили, що таких заяв та клопотань у них немає. Отже, належних та допустимих доказів, які підтверджують доводи сторони позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину (заповіту) [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними стороною позивача в ході розгляду справи не надано, а фактично підстави позовних вимог [PERSON] базуються на її суб`єктивних припущеннях, оскільки іншими доказами позиція позивача була спростована, а саме: показами третьої особи в судовому засідання, яка засвідчила, що на період складення заповіту [PERSON] цілком розумів значення своїх дій і в неадекватному стані не перебував. Щодо світлин, на яких зображений чоловік з раною скроневої частини голови, то не зрозуміло, в який час та рік були зроблені ті світлини. Щодо письмових показів свідка [PERSON] , які надійшли до суду засобами поштового зв`язку, суд зауважує наступне. В підготовчому засіданні клопотання позивача про допит свідка [PERSON] було задоволено, про що постановлено судом ухвалу без оформлення її окремим документом, про що зазначено у протоколі судового засідання. Явку свідка позивач зобов`язалася забезпечити, проте, не забезпечила та після судового засідання, яке відбулося 28.04.2025 в жодне судове засідання не з`явилася та надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Судом на зазначену позивачем в клопотанні адресу проживання свідка було направлено судову повістку, яка повернута до суду без вручення із відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.169). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. Письмові показання свідків не передбачені ні ст. 76 ЦПК України, а ні іншими статтями ЦПК України, доказами є саме показання свідка, дані ним безпосередньо під час його допиту в суді в порядку, передбаченому ст. 230 ЦПК України, частиною 5 якої передбачено, що саме головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги письмових показів свідка [PERSON] , які надійшли до суду засобами поштового зв`язку. Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. \~ \~ \~ \~ На підставі наведеного та

Outcome: dismissed