Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

У грудні 2024 року до Голосіївського районного суду міста Києва надійшов позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «АЛЬЯНС» (надалі за тексом також - позивач/АТ «Банк Альянс»), за підписом представника позивача - адвоката Калинчук А.С. (надалі за текстом також представник позивача), до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] /відповідач-1), Офісу Президента України (надалі за текстом також відповідач-2) про визнання інформації недостовірною, її спростування та захист ділової репутації. В обґрунтування позову представник позивача зазначала, що 19 вересня 2024 року відповідач [PERSON] оприлюднив на офіційному інтернет-представництві Президента України електронну петицію №22/234210-еп (надалі за текстом також петиція), в якій звернувся до Президента України з пропозицією застосувати санкції до АТ «Банк Альянс» та його посадових осіб. У тексті петиції містяться категоричні твердження, зокрема, що банк нібито контролюється підсанкційною особою - Дмитром Фірташем, діє в інтересах держави-агресора, співпрацює з російським бізнесом, фінансує терористів на окупованих територіях, не виконав банківські гарантії перед НАК «Нафтогаз України» на суму 4 мільярди гривень, а також причетний до масштабної схеми відмивання коштів на суму 6,5 мільярда гривень у 2019-2020 роках тощо. Такі твердження, як зазначено у позовній заяві, подані у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень, та підлягають перевірці на достовірність. У зв`язку з цим позивач вважає поширену інформацію недостовірною, оскільки вона не відповідає дійсності, а її оприлюднення завдало істотної шкоди діловій репутації банку. На підставі наведених обставин представник позивача просила суд: 1)визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію АТ «Банк Альянс», інформацію, поширену [PERSON] 19 вересня 2024 року на сайті Офіційного інтернет-представництва Президента України у петиції №22/234210-еп «Про застосування санкцій проти AT «Банк Альянс» та посадових осіб Банку» про те, що: -AT «Банк «Альянс» є бізнесом, що або афілійований з громадянами держави-агресора, або продовжує працювати в інтересах рф та співпрацювати з російським бізнесом; -контроль над AT «Банк «Альянс» фактично здійснює підсанкційний [PERSON] ; -АТ «Банк Альянс» та його посадові особи систематично здійснюють незаконну діяльність, завдаючи такими діями шкоду національним інтересам та безпеці України, фактично використовуючи доходи на фінансування збройної агресії росії проти України; -AT «Банк «Альянс» викритий Національною поліцією схемі відмивання та переведення до росії протягом 2019-2020 років 6,5 млрд гривень; -AT «Банк «Альянс» причетний до фінансування терористів на окупованих рф територіях Донбасу через сервіс «Глобалмані»; -AT «Банк «Альянс» співпрацює з підсанкційною гемблінговою компанією «Паріматч»; -AT «Банк «Альянс» не виконало банківські гарантії на суму 4 мільярди гривень перед «Нафтогазом»; -AT «Банк «Альянс» не виконало банківську гарантію, в ході якої держава зазнала збитків на суму понад 1,11 млрд грн; 2)зобов`язати [PERSON] не пізніше десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію щодо АТ «Банк «Альянс», шляхом публікації вступної та резолютивної частини судового рішення на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook; 3)зобов`язати Офіс Президента України не пізніше десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію щодо АТ «Банк «Альянс», шляхом публікації вступної та резолютивної частини судового рішення на сайті Офіційного інтернет-представництва Президента України. Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із поданням цього позову, покласти на відповідача-1. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2024 року поданий позов прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. 06 січня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача-2, за підписом представника відповідача Пантюхової Л. Р., відповідно до якого сторона зазначає в обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, що електронна петиція є особливою формою колективного звернення громадян, гарантованою статтею 40 Конституції України та врегульованою Законом України «Про звернення громадян». Вона не є інформаційним повідомленням від органу влади і не містить самостійного поширення відомостей від імені Офісу Президента. Так, відповідальність за зміст електронної петиції несе виключно її автор (ініціатор), а Офіс Президента України лише забезпечив технічне оприлюднення петиції у межах вимог чинного законодавства, без втручання у її зміст і без оцінки достовірності викладеної в ній інформації. Вказує, що петиція [PERSON] не порушує вимог до її змісту, зокрема, не містить закликів до насильства, повалення конституційного ладу, розпалювання ворожнечі тощо, а отже підстав для відмови в її оприлюдненні не було. Розміщення петиції на офіційному сайті Президента України відбулося в межах реалізації громадянами свого права на звернення, відповідно до статті 23-1 Закону України «Про звернення громадян» та статті 5 Закону України «Про санкції». Її зміст був спрямований на ініціювання розгляду питання про застосування санкцій що є предметом компетенції Ради національної безпеки і оборони України Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Служби безпеки України. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності і честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, про те в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, Офіс Президента України стверджує, що не є належним відповідачем у справі, не здійснював поширення недостовірної інформації, а лише виконав обов`язок з технічного забезпечення доступу до звернення громадянина, що відбулося відповідно до норм закону. На цих підставах представник відповідача-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до нього. Позивач у відповіді на відзив відповідача-2, яка надійшла до суду 13 січня 2025 року, заперечує проти доводів, викладених у відзиві, і обґрунтовує свою позицію тим, що Офіс Президента України несе відповідальність за поширення недостовірної інформації, оскільки саме він забезпечує оприлюднення петицій на офіційному сайті Президента України, а всі права та розміщені матеріали належать відповідачу-2, а отже, він є співвідповідачем у справі. Крім того, позивач звертався до Офісу Президента України зі зверненням №16696999 з проханням перевірити зміст петиції на відповідність вимогам закону та вилучити її з публічного доступу, однак ця скарга не була задоволена, що стало підставою звернення до суду. Петиція порушує особисті немайнові права позивача, оскільки містить недостовірну інформацію, завдає шкоди діловій репутації, порушує принцип презумпції невинуватості та дискредитує банк у публічному просторі. Вказує, що відповідно до статті 277 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності і честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у справі є не лише автор поширеної недостовірної інформації, а й власник ресурсу, на якому вона була поширена. Крім того, спростування має відбуватись у спосіб, аналогічний до поширення, тобто через сайт Президента України. Таким чином, позивач наполягає, що відповідач-2 не лише мав можливість, але і обов`язок реагувати на скаргу щодо петиції, яка містить неправдиву та дискредитуючу інформацію, а також, що саме судовий розгляд є єдиним ефективним способом відновлення його порушених прав. [PERSON] у відзиві на позов, який надійшов до суду системою «Електронний суд» 31 січня 2025 року за підписом представника - адвоката Титакала Р. С., заперечує проти позовних вимог АТ «Банк Альянс» і обґрунтовує свою позицію тим, що викладена в петиції інформація є не фактичними твердженнями, а оціночними судженнями, які сформовані на підставі аналізу даних з відкритих джерел, зокрема українських і міжнародних ЗМІ. Такі судження не підлягають спростуванню і не можуть бути предметом судового захисту відповідно до статті 277 ЦК України та статті 30 Закону «Про інформацію». Вказує, що врази на кшталт «фактично контролюється», «фактично використовуючи доходи» не мають категоричного характеру та не є ствердженнями про достовірні факти, а є оцінкою автора, яка базується на повідомленнях медіа. Зазначає, що петиція є реалізацією конституційного права на звернення до органів влади, передбаченого статтею 40 Конституції України та статтею 23-1 Закону «Про звернення громадян». Автор діяв у межах Закону, не закликав до насильства чи дискримінації та не посягав на конституційний лад. Наголошує, що відомості, викладені в петиції, вже неодноразово публікувались у ЗМІ раніше: йдеться про згадки про причетність банку до відмивання коштів, фінансування терористів, співпрацю з підсанкційними компаніями, невиконання банківських гарантій тощо. Петиція не була розглянута Президентом, оскільки не набрала необхідної кількості голосів. Вона залишалась у розділі збору підписів, а тому не стала предметом офіційного реагування держави, не породила юридичних наслідків для позивача. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки, на його думку, не йдеться про поширення недостовірної фактичної інформації, а про законне здійснення права на свободу слова і звернення. 14 лютого 2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив [PERSON] , якою представника позивача - адвокат Калинчук А. С. не визнає позицію відповідача щодо позову та вказує, що поширена в петиції інформація є не оціночними судженнями, а фактичними твердженнями, які підлягають спростуванню, оскільки можуть бути перевірені на істинність і завдали шкоди діловій репутації банку. Посилання відповідача-1 на медіа-джерела не є належним підтвердженням достовірності викладених відомостей, а право на свободу слова не охоплює поширення неправдивої інформації. Петиція була оприлюднена публічно, а її автор не надав доказів достовірності своїх тверджень, тоді як банком надані офіційні документи, що їх спростовують. 19 лютого 2025 року системою «Електронний суд» надійшли заперечення представника відповідача-1 - адвоката Титикала Р. С. на відповідь представника позивача на відзив, якими зазначає, що петиція містить виключно оціночні судження, сформовані на підставі відкритих джерел, не створює юридичних наслідків, не набрала голосів і не розглядалася Президентом. Він наголошує, що висловлені думки мають політичний характер і захищаються Європейською конвенцією як форма свободи вираження поглядів, а позивач, не спростувавши джерела, фактично намагається обмежити право громадянина на звернення, гарантоване Конституцією України, попри те, що публічна установа має бути готовою до критики, особливо в умовах воєнного стану. 24 березня 2025 року ухвалою суду підготовче провадження у справі за позовом АТ «Банк «Альянс» до [PERSON] , Офісу Президента України про визнання інформації недостовірною, її спростування та захист ділової репутації закінчено, а справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача Калинчук А. С. підтримала позовні вимоги, наголосивши, що інформація, поширена в петиції, є недостовірною, дискредитує банк і не підтверджується жодними доказами. Вона зазначила, що структура власності банку є прозорою, зв`язку з громадянами рф немає, а твердження про участь банку у злочинах не підтверджуються жодними кримінальними провадженнями чи судовими рішеннями. У судовому засіданні представник відповідача-1 - [PERSON] зазначив, що петиція є формою реалізації права на звернення, не набрала необхідної кількості голосів і не мала юридичних наслідків, її зміст базується на відкритих джерелах і містить оціночні судження. Відповідач [PERSON] додав, що порушені питання досі обговорюються в суспільстві та медіа, а інформація оприлюднена в петиції базувалась з уже опублікованих джерел. У судових дебатах - 26 червня 2025 року - представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити із підстав, що були викладені у заявах по суті справи. Також додатково акцентувала увагу на те, що жодного покликання на ЗМІ, окрім узагальнюючої фрази, електронна петиція не містить, і розуміння того, що відповідач-1 когось цитує теж немає. Із змісту електронної петиції відповідача-1 не можливо ідентифікувати, що із тексту є цитатами, відповідно не можливо встановити авторів та джерел певної інформації, що лише вкотре підтверджує те, що відповідач-1 не здійснював цитування, а інформація, яка викладена в електронній петиції № 22/234210-епє власним фактичним твердженням відповідача-2. Також звернула увагу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року у справі № 761/29746/23, яке, на думку представника позивача, винесене за аналогічних обставин. Узагальнюючи свою правову позицію щодо предмету спору, представник позивача зазначила, що: 1) інформація, яка викладена в електронній петиції № 22/234210-еп «Про застосування санкцій проти АТ «Банк Альянс» та посадових осіб Банку» є фактичним твердженням відповіача-1 та є недостовірною; 2) обов`язок поширювати достовірну та повну інформацію прямо випливає з конституційних норм, положень цивільного законодавства та спеціального законодавства України щодо інформації; 3) поширення у публічному просторі інформації, яка не відповідає стандарту достовірності та повноти є проявом посягання на права і свободи людини та відповідно підставою для цивільно-правової відповідальності; 4) юридична особа володіє правом поширення достовірної інформації про себе та правом на ділову репутацію - посягання на ці права, як фізичної, так і юридичної особи є посяганням на права і свободи; 5) суду надано докази того, що власником сайту, де була поширена електронна петиція № 22/234210-еп, є саме відповідач-2; 6) відповідач-1 у своєму відзиві на позовну заяву визнав те, що інформація, яку він виклав не є оціночним судженням, вказуючи на статті ЗМІ: 7) водночас відповідач-1 не цитував в електронній петиції № 22/234210-еп, а тому інформація, яка викладена у петиції, є власним фактичним твердженням відповідача-2. Сторона відповідача-1, а саме представник відповідача - адвокат Титикало Р. С. та відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, наголошували на обставинах викладених у заявах по суті позову, долучених до матеріалів справи. Щодо посилання представника позивача на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року у справі № 761/29746/23, зазначили, що рішення суду першої інстанції не є преюдиційним. Представник Офісу Президента України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представника Офісу Президента України. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 19 вересня 2024 року на сайті Офіційного інтернет-представництва Президента України у вкладці «Електронні петиції» було опубліковано електронну петицію №22/234210-еп «Про застосування санкцій проти АТ «Банк Альянс» та посадових осіб Банку». Долучена до матеріалів справи роздруківка веб-сторінки із вказаною петицією відповідає електронному доказу, розміщеному в мережі інтернет за посиланням: https://petition.president.gov.ua/petition/234210, що перевірено судом та факт розміщення інформацію на вказаному ресурсі не заперечувався чи оспорювався сторонами. Так, відповідно до інформації, яка містить дана петиції вказано, що автором (ініціатором) є [PERSON] (відповідач-1). У вказаній електронній петиції, зокрема, зазначено «… бізнеси, які або афілійовані з громадянами держави-агресора, або які продовжують працювати в інтересах рф та співпрацювати з російським бізнесом... … Акціонерне товариство «Банк Альянс» (код ЄДРПОУ 14360506), контроль над яким, фактично здійснює підсанкційний Дмитро Фірташ… … АТ «Банк Альянс» та його посадові особи систематично здійснюють незаконну діяльність, завдаючи такими діями шкоду національним інтересам та безпеці України, фактично використовуючи доходи на фінансування збройної агресії росії проти України… … участь «Банку Альянс» у викритій Національною поліцією схемі відмивання та переведення до Росії протягом 2019-2020 років 6,5 млрд гривень… …причетність «Банку Альянс» до фінансування терористів на окупованих рф територіях Донбасу через сервіс «Глобалмані»… … співпраця з підсанкційною гемблінговою компанією «Паріматч»… … невиконання банківських гарантій на суму 4 мільярди гривень перед «Нафтогазом»… … шляхом невиконання виданої Банком банківської гарантії, в ході якої держава зазнала збитків на суму понад 1,11 млрд. грн…». При зверненні до суду з позовом представник позивача зазначала, що вказана інформація є недостовірною та, з урахуванням змісту петиції, просила спростувати такі твердження: «AT «Банк «Альянс» є бізнесом, що або афілійований з громадянами держави-агресора, або продовжує працювати в інтересах рф та співпрацювати з російським бізнесом. Контроль над AT «Банк «Альянс» фактично здійснює підсанкційний [PERSON] . АТ «Банк Альянс» та його посадові особи систематично здійснюють незаконну діяльність, завдаючи такими діями шкоду національним інтересам та безпеці України, фактично використовуючи доходи на фінансування збройної агресії росії проти України. AT «Банк «Альянс» викритий Національною поліцією схемі відмивання та переведення до Росії протягом 2019-2020 років 6,5 млрд гривень. AT «Банк «Альянс» причетний до фінансування терористів на окупованих рф територіях Донбасу через сервіс «Глобалмані». AT «Банк «Альянс» співпрацює з підсанкційною гемблінговою компанією «Паріматч». AT «Банк «Альянс» не виконало банківські гарантії на суму 4 мільярди гривень перед «Нафтогазом». AT «Банк «Альянс» не виконало банківську гарантію в ході якої держава зазнала збитків на суму понад 1,11 млрд грн». Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації. Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно з частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів, серед кола споживачів її товарів та послуг. Частиною другою статті 34 ГК України передбачено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання. Так, позивач АТ «Банк Альянс» є акціонерним товариством, що здійснює діяльність із метою задоволення суспільних потреб у банківських та інших фінансових послугах (крім послуг у сфері страхування), а також іншу діяльність відповідно до чинного законодавства України, як у національній, так і в іноземній валюті. Зазначене підтверджується положеннями Статуту АТ «Банк Альянс», затвердженого позачерговими загальними зборами акціонерів (протокол № 5/2024 від 16 вересня 2024 року, складений 19 вересня 2024 року), який долучено до позовної заяви. З урахуванням наведеного, позивач є юридичною особою, що провадить господарську діяльність серед широкого кола суб`єктів, а отже має ділову репутацію, яка підлягає охороні відповідно до закону. Поширення інформації про позивача, яка у разі визнання її недостовірною може вплинути на його репутацію, створює ризик завдання шкоди діловій репутації товариства. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Як зазначалось судом вище, факт оприлюднення оспорюваної інформації встановлений судом вище, не заперечувався сторонами, а зміст петиції стосується діяльності позивача. У межах розгляду даної справи підлягає з`ясуванню, чи є оспорювані відомості фактичними твердженнями (які можуть бути спростовані як недостовірні), чи вони становлять собою оціночні судження, які не підлягають доказуванню на предмет істинності. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішенні Європейського Суду у справі «Лінгенс проти Австрії» за 1986 рік зазначено, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статтею 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації або тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена частиною першою статті 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за частиною другою статті 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права , як особистих немайнових прав. Оспорювана у цій справі інформація, викладена в публічній петиції, не є твердженням про встановлені факти, сформульованим від імені відповідача-1 як безпосереднього джерела. Натомість вона є відображенням оціночного сприйняття автором доступної суспільно значущої інформації, яка вже ширилась у відкритому медійному просторі, у тому числі у публікаціях вітчизняних та іноземних ЗМІ, в офіційних рішеннях державних органів та на офіційних веб-ресурсах. У відзиві на позов представник відповідача-1 долучив до матеріалів справи ряд роздруківок із відкритих джерел, що містять інформацію, яка, на його думку, стосується діяльності позивача. Судом перевірено надані копії електронних доказів. При цьому враховано лише ті з них, які: викладені державною мовою, містять діючі гіперпосилання, що дають змогу ідентифікувати джерело, відповідають вимогам статті 100 ЦПК України щодо належності й допустимості електронних доказів. Зокрема, враховано такі джерела з відкритого доступу: Antikor.info - стаття «Як Фірташ, Шевченко і Кличко роками рейдерять країну на мільярди гривень через Банк Альянс», https://antikor.info/articles/651277-kak_firtash_shevchenko_i_klichko_pod_nosom_nbu_godami_rejderjat_stranu_na_milliardy_griven_cherez_bank_aljjans Comments.ua - «Виведення грошей в РФ та фінансові оборудки: чим займається Банк Альянс в Україні», https://money.comments.ua/ua/news/economy/vivedennya-groshey-v-rf-ta-finansovi-oborudki-chim-zaymaetsya-bank-alyans-v-ukraini-714767.html UNN.ua - «Сірі схеми та тисячі судових справ на мільярди гривень: як Банк Альянс обслуговує бізнес проросійського олігарха в Україні», https://unn.ua/news/siri-skhemi-ta-tisyachi-sudovikh-sprav-na-milyardi-griven-yak-bank-alyans-obslugovuye-biznes-prorosiyskogo-oligarkha-v-ukrayini UNN.ua - «Банк Альянс не виконує свої зобов`язання з виплати мільярдів боргів державній енергетичній компанії: якою буде реакція влади», https://unn.ua/news/bank-alyans-ne-vikonuye-svoyi-zobovyazannya-z-viplati-milyardiv-borgiv-derzhavniy-energetichniy-kompaniyi-yakoyu-bude-reaktsiya-vladi Parlament.ua - «Банк Альянс за крок до банкрутства під носом у НБУ», [INFO] - «Афери у стилі Банку Альянс: як у державі крадуть мільярди (журналістське розслідування)», [INFO] », [INFO] - відеоматеріали, в яких висвітлюються питання щодо діяльності АТ «Банк Альянс»: https://www.youtube.com/watch?v=fsJ8LHv3FsI; https://www.youtube.com/watch?v=8kXy2MQCkso. Оцінюючи зміст електронної петиції з урахуванням наведених джерел, слід визнати, що відповідач виклав оціночне судження, сформоване на підставі інформації, вже поширеної у ЗМІ, без самостійного проголошення нових фактичних тверджень. Аналіз змісту електронної петиції, яка стала предметом судового розгляду, свідчить про те, що відповідач, формулюючи свої твердження, не заявляв про наявність нових, особисто встановлених ним фактів. Натомість усі спірні фрази базуються на інформації, яка раніше вже була оприлюднена у публічному інформаційному просторі, зокрема у журналістських розслідуваннях, аналітичних статтях та новинах, опублікованих на загальнодоступних інтернет-ресурсах. Використані у тексті петиції формулювання, такі як «фактично здійснює», «фактично використовуючи доходи», «фактично контролюється», мають чіткі ознаки оціночних суджень, оскільки: не містять вичерпної конкретики, яка дозволила б вважати їх твердженням про встановлений факт; ґрунтуються на загальнодоступній інформації, вже наявній у відкритому доступі на момент подання петиції; виражають особисте ставлення, інтерпретацію чи припущення відповідача, сформовані внаслідок аналізу публічних матеріалів, а не власного розслідування чи заяви факту. У свою чергу, позивач не надав суду лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, яка би могла встановити, що формулювання, викладені у петиції, мають характер саме фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Петиція має політичний, суспільно значущий характер, її зміст не містить категоричних і доведених стверджень про конкретні злочини, а натомість викладені як позиція автора з приводу публічних відомостей, із закликом до держави їх перевірити та дати їм правову оцінку. Крім того, наявність широкого суспільного інтересу до тематики петиції діяльності фінансових установ під час воєнного стану, можливих зв`язків із підсанкційними особами, зловживань у банківській сфері, надає відповідачу посиленого захисту свободи вираження поглядів, що є фундаментальним правом відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд зауважує, що за усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (рішення ЄСПЛ у справах Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік ). Також ЄСПЛ зазначив, що коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). З огляду на викладене, оспорювані висловлювання слід кваліфікувати як оціночні судження, сформовані на основі вже відомих публічних джерел, а не як достовірні фактичні твердження, що підлягають спростуванню в порядку статті 277 ЦК України. За встановлених обставин суд вважає, що оспорювана інформація, викладена відповідачем у тексті електронної петиції, є реалізацією його права на свободу думки, слова та вільного вираження своїх поглядів і переконань, гарантованого статтею 34 Конституції України та статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Висловлювання, які містяться у петиції, мають характер оціночних суджень, сформованих на підставі загальнодоступних джерел журналістських розслідувань, аналітичних публікацій та новин, що перебували у відкритому доступі у медіа. Такі судження не є надмірними за змістом, не містять ознак свідомого спотворення фактів або зловмисного наміру завдати шкоди діловій репутації позивача, а відображають суб`єктивну оцінку суспільно значущих подій, що мають суспільний інтерес. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для втручання у сферу реалізації відповідачем-1 права на свободу вираження поглядів, оскільки під час поширення вказаної інформації особисті немайнові права позивача, які підлягають захисту згідно з цивільним законодавством, порушені не були. Отже, за результатами розгляду справи судом не встановлено юридичного складу правопорушення, який би міг бути підставою для задоволення позову про захист ділової репутації юридичної особи, у розумінні статей 94, 277 ЦК України. Посилання представника позивача на те, що петиція не містить жодного покликання та цитування ЗМІ, а тому інформація, яка викладена у петиції, є власним фактичним твердженням відповідача [PERSON] , суд відхиляє, оскільки обов`язковість наведення цитування та посилання на ЗМІ у тексті електронної петиції Законом України «Про звернення громадян» не передбачено. Так, статтею 23-1 Закону України «Про звернення громадян» визначено порядок подання та розгляду електронної петиції. Громадяни можуть звернутися до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування з електронними петиціями через офіційний веб-сайт органу, якому вона адресована, або веб-сайт громадського об`єднання, яке здійснює збір підписів на підтримку електронної петиції. В електронній петиції має бути викладено суть звернення, зазначено прізвище, ім`я, по батькові автора (ініціатора) електронної петиції, адресу електронної пошти. На веб-сайті відповідного органу або громадського об`єднання, що здійснює збір підписів, обов`язково зазначаються дата початку збору підписів та інформація щодо загальної кількості та переліку осіб, які підписали електронну петицію. Електронна петиція не може містити заклики до повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності України, пропаганду війни, насильства, жорстокості, розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, заклики до вчинення терористичних актів, посягання на права і свободи людини. У разі невідповідності електронної петиції встановленим вимогам оприлюднення такої петиції не здійснюється, про що повідомляється автору (ініціатору) не пізніше строку, встановленого для оприлюднення. У той же час, відповідач [PERSON] у відзиві на позов зазначив джерела ЗМІ, на підставі аналізу яких він виклав свої оціночні судження в електронній петиції, без самостійного проголошення нових фактичних тверджень. Ті джерела ЗМІ, аналізуючи та оцінюючи які [PERSON] сформував електронну петицію, не були оспорені позивачем та інформація, зазначена у них, не була скасована у встановленому законом порядку. Посилання представника позивача на вибірковість обраних [PERSON] джерел ЗМІ, з метою дискредитації ділової репутації позивача, оскільки існують інші джерела ЗМІ, які містять протилежну інформацію щодо позивача, суд відхиляє, оскільки викладена відповідачем у тексті електронної петиції інформація є реалізацією його права на свободу думки, слова та вільного вираження своїх поглядів і переконань, гарантованого статтею 34 Конституції України та статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обов`язку автора петиції перевіряти правдивість інформації, викладеної у загальнодоступних джерелах журналістських розслідувань, аналітичних публікаціях та новин, що перебували у відкритому доступі у медіа, законом не передбачено. [PERSON] не є суб`єктом у сфері медіа, тому приписи Закону України «Про медіа» на нього не поширюються. Посилання представника позивача на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року у справі № 761/29746/23 суд відхиляє, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Стосовно вимог АТ «Банк Альянс» до Офісу Президента України, який на думку позивача є співвідповічачем у справі, як власник ресурсу, який надав можливість поширити інформацію, слід зазначити наступне. Такі вимоги є похідними від первісних вимог щодо визнання інформації недостовірною, тому зважаючи на встановлені вище обставини про недоведеність порушення прав позивача за наведених у позові підстав, суд не вдається до оцінки аргументів позивача, якими він обґрунтовував свої вимоги до Офісу Президента України, оскільки дії останнього за встановлених у справі обставин також були правомірними, зокрема й через відсутність у петиції очевидних посягань на його права і свободи. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень частин першої і третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи все наведене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ «Банк Альянс» слід відмовити повністю за їх недоведеністю.

Outcome: dismissed