Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

\~У квітні 2025 року [PERSON] подала до Тростянецького районного суду Вінницької області даний позов. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі у неї з відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 29.10.2012 із [PERSON] стягуються аліменти на користь позивача на утримання сина у розмірі 500 гривень щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вважає, що на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою для утримання дитини. [PERSON] потребує більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з тим, що збільшились потреби в навчанні, розвитку. З часу ухвалення рішення про стягнення аліментів розмір витрат на дитину значно зріс, значна частина витрат лягла на [PERSON] . Відповідач у свою чергу має постійний та стабільний дохід і дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для духовного, морального та соціального розвитку. Такий належний рівень життя при сплаті відповідачем аліментів у розмірі 500 грн забезпечити неможливо. \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що для забезпечення потреб та гармонійного розвитку дитини, доцільним є зміна розміру аліментів шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 22.04.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу без її участі та задовольнити позов. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що остання скористалася своїми процесуальними правами. Відповідач [PERSON] на виклик в судове засідання повторно не з`явився, хоча у встановленому законом порядку завчасно повідомлявся судом про день, час та місце судового засідання за місцем його реєстрації, однак судові повістки повернулися на адресу суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). Окрім того, суд вважає, що факт неотримання відповідачем у справі кореспонденції, яка направлена судом з дотриманням вимог процесуального закону за належною адресою, суд вважає таким, що зумовлений не об`єктивними причинами, а є наслідком суб`єктивної поведінки відповідача. Окрім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання через оголошення на\~офіційному\~веб-сайті\~судової\~влади\~України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За таких\~обставин,\~суд вважає\~можливим відповідно\~до ст.\~ст.\~223,\~280\~ЦПК України,\~розглянути справу\~та ухвалити\~заочне рішення\~у відсутності\~відповідача на\~підставі наявних\~у справі\~доказів,\~враховуючи,\~що позивач\~не заперечує\~проти такого\~вирішення справи. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Так,\~судом встановлено,\~що у\~сторін,\~які перебували\~в зареєстрованому\~шлюбі,\~ [INFO] народився\~син [PERSON] ,\~батьком якого\~є відповідач\~ [PERSON] ,\~мати [PERSON] ,\~ що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 29.10.2012 у справі №225/1391/12 із [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~українця,\~громадянина України,\~не працюючого,\~проживаючого та\~зареєстрованого [ADDRESS] \~на користь\~ [PERSON] на\~утримання сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~стягуються аліменти\~в твердій\~грошовій сумі\~в розмірі\~500\~(п`ятсот)\~грн.\~щомісячно,\~починаючи з\~дня звернення\~до суду,\~тобто з\~30.07.2012\~року і\~до досягнення\~дитиною повноліття. (а.с.11). Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] , яка народилася [INFO] , у березні 2014 року змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] (а.с.40). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану від 18.05.2023 №00039733602, прізвище дитини змінено із [PERSON] на [PERSON] , відповідно до заяви про зміну прізвища від 21.08.2018 (а.с.41,42). Також, з доказів, долучених до позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані за однією адресою : [ADDRESS] (а.с. 5, 10). Звернувшись до суду, позивач зазначає про те, що сума, яку сплачує відповідач в межах зазначеного мінімуму, тобто 500 гривень, не відповідає потребам реального часу, оскільки у зв`язку з навчанням та розвитком, син потребує збільшення\~витрат.\~А в\~даний час,\~значна частина\~цих витрат\~лягає на\~ [PERSON] . Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Так,\~статтею 51 Конституції України\~гарантовано, а\~статтею 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями\~статті 182 СК України\~передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення. У частині другій\~статті 182 СК України\~зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною восьмою\~статті 7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 вказав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Згідно положень\~статті 181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої\~статті 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої\~статті 181 СК України). За положеннями\~статті 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі») (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13). Таким чином, саме одержувач аліментів наділений правом на звернення до суду із вимогою про зміну способу стягнення аліментів. При цьому, положення ч. 3\~ст. 181 СК України\~не пов`язують право особи, яка звертається до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів з обов`язком надання доказів про наявність підстав для зміни розміру аліментів, оскільки таке право одержувачу аліментів гарантовано вказаною нормою\~СК України. З системного аналізу вищевказаних правових норм слідує висновок, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі). Оскільки закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. Таким чином, щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини у частці від доходу батька, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої\~статті 183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів враховуються обставини, передбачені положеннями\~статті 182 СК України,\~зокрема суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, і відсутні відомості про наявність інших осіб на його утриманні. Так, законом передбачено чіткий розмір аліментів, що складає на одну дитину 1/4 частки від доходу платника аліментів. Однак, в будь якому випадку розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на день ухвалення рішення становить 1598 гривень. Отже, враховуючи, що стягнення аліментів у розмірі 500 гривень, яке проводиться з відповідача на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 29.10.2012 є стягненням аліментів у твердій грошовій сумі та значно меншим від встановленого Законом мінімального розміру аліментів, позивач має право на зміну способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку, тому в даному випадку з урахуванням наведених вище норм права, визначення аліментів у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини щодо забезпечення його належного рівня життя та не буде порушувати прав сторін у справі. Змінити спосіб стягнення аліментів - це виключне право особи, яка отримує аліменти та з якою проживає дитина, звернутися до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів і не пов`язане з наявністю обставин. Окрім того, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України\~ мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, а також виходить з того, що відповідно до вимог\~ст. 180 СК України\~передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того суд, при вирішенні спору по суті, враховує вимоги ст.ст.12,\~81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~ Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає, що спосіб стягнення аліментів в твердій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно підлягає зміненню та визначенню його в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, а тому позов підлягає до задоволення. Таким чином, аліменти на утримання дитини у новому розмірі слід стягувати від дня набрання чинності даним рішенням суду. Також, позивач просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем до суду подано договір про надання правничої допомоги від 21.04.2025, в якому зазначено, що клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 2000 грн, акт прийому-передачі наданих послуг від 21.04.2025; копію квитанції про сплату 2000 грн адвокату Конякіну М.С. за надані послуги; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №766. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. Окрім того, враховуючи те, що позивач була звільнення від сплати судового збору при поданні позову до суду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved