Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

12 грудня 2024 року адвокат Михайленко Н.М., яка є представником позивача [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до [PERSON] . Свої вимоги представник позивача обґрунтовувала тим, що 08 квітня 2021 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав відповідачу [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США, а останній зобов`язався повернути їх до 08 серпня 2024 року. Крім того, також 29 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав відповідачу [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а останній зобов`язався повернути їх до 08 серпня 2024 року. Посилаючись на те, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконано, представник позивача просила стягнути з останнього на користь позивача 5000 доларів США, що еквівалентно на дату зверенння до суду згідно офіційного курсу НБУ доллару до гривні складає 208005 грн., також стягнути витрати на сплату судового збору та витрати на правничу допомогу. Ухвалою від 17 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від\~20\~березня 2025 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій крім того, зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи, судові витрати з правничої допомоги представник позивача просила віднести на рахунок позивача. Відповідач, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у порядку, передбаченому п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 3 ст. 131 ЦПК України, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 08 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, а саме відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США та зобов`язався повернути позивачеві борг до 08 серпня 2024 року, що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 08 квітня 2021 року, заначена розписка написана в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Таким чином відбулася передача грошової суми 2000 доларів США від позикодавця [PERSON] до позичальника [PERSON] . Крім того, 29 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, а саме відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США та зобов`язався повернути позивачеві борг до 08 серпня 2024 року, що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 29 вересня 2021 року, заначена розписка написана в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Таким чином відбулася передача грошової суми 3000 доларів США від позикодавця [PERSON] до позичальника [PERSON] . Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з такого. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 509\~ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) де вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора засвідчує факт невиконання боржником зобов`язання. Щодо валюти договору, суд звертає увагу на таке. Грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України), однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а\~також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах № 373/2054/16 (постанова суду від 16 січня 2019 року), № 363/1834/17 (постанова суду від 13 липня 2022 року). З урахуванням викладеного, а також того, що предметом укладеного між сторонами договору позики були гроші в іноземній валюті (а не гривня та не гривневий еквівалент), з огляду на те, що сторони не обумовили іншого порядку повернення заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості у визначеній сторонами валюті в розписці. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав надав суду оригінали розписок на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договорами позики на загальну суму 5000 доларів США, а відповідач наведеного належними та допустимими доказами не спростував, суд дійшов висновку, що саме така сума у такій самій валюті має бути повернута боржником, а тому позов підлягає задоволенню. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 2080 грн. 05 коп., сплата яких підтверджується квитанцією до платіжної інструкції (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved