Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що у грудні 2017 року [PERSON] звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за вказаним позовом по цивільній справі №500/6458/17, 29.11.2019 року ухвалене рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено, у зв`язку з чим визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Як вбачається зі змісту рішення, суд задовольняючи позовні вимоги [PERSON] виходив зі змісту ст. 60 СК України. Як було встановлено вказаним рішенням суду «сторони з 07.06.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року, рішення набрало чинності 11.09.2012 року», «сторони мають дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року набуто у власність квартиру [ADDRESS] », «рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року шлюб розірвано», «після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено». Також, рішенням суду встановлено, що позивач не проживав в квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим, що має інше житло, що йому подарувала мати». Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: [PERSON] , що після розірвання шлюбу невістка [PERSON] перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син [PERSON] в квартирі не проживав. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суду проте, що [PERSON] за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач [PERSON] їй не допомагав і в квартирі не проживав. В 2017 році виникла конфліктна ситуація між колишнім подружжям, відповідач не пустила позивача в спільну квартиру оскільки вважала себе одноособовою власницею, так як колишній чоловік не робив ремонту у квартирі, та не мав наміру вселитись в неї. Сторони з цього приводу звертались у поліцію». З урахуванням вищевказаного, з посиланням на положення ч.1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР суд дійшов висновку про те, що «… квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири». В свою чергу, «…квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, виходячи з того, що позивач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України». Як наслідок, на думку суду, «Сам факт не звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність». «Враховуючи презумпцію, визначену у сімейному кодексі України вищезазначене нерухоме майно було придбано сторонами у період шлюбу яке є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу у рівних частках між співвласниками, що відповідає встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та за позивачем слід визнати право власності на частину вказаної квартири». В подальшому вказана позиція Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/6458/17 була підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 15.12.2021 року по справі №500/6458/17 (провадження №61-9979 св 21), якою судом касаційної інстанції було скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 20.05.2021 року та залишено в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по даній справі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що «Установивши, що позивач строк позовної давності при зверненні до суду не пропустив, районний суд вірно задовольнив позов, пославшись на положення статей 60, 63 СК України, положення статей 321, 368 ЦК України». Суд першої інстанції виходив із того, що за час шлюбу з [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада\~\~ 2011 року набуто у власність квартиру [ADDRESS] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду 31 серпня 2012 року, після розірвання шлюбу спільне майно подружжям не ділилося. Вірно застосувавши норми матеріального права, давши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя». Таким чином, на теперішній час, у зв`язку з набранням 15.12.2021 року законної сили рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по цивільній справі №500/6458/17 відповідно до ч.1 ст. 419 ЦПК України [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя є власником частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Як було встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року: "Сторони у справі мають дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 4 листопада 2011 року набуто у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.95-97 т.1). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2012 року шлюб розірвано". Крім цього встановлено, що "...позивач не проживав в квартирі [ADDRESS] у зв?язку з тим що мав інше житло, що йому подарувала мати. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: [PERSON] , що після розірвання шлюбу невістка [PERSON] перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син [PERSON] в квартирі не проживав. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суду, проте що, [PERSON] за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач [PERSON] їй не допомагав і в квартирі не проживав. В 2017 році виникла конфліктна ситуація між колишнім подружжям, відповідач не пустила позивача в спільну квартиру оскільки вважала себе одноособовою власницею, так як колишній чоловік не робив ремонту в квартирі, та не мав наміру вселитись в неї. Сторони з цього приводу звертались в поліцію.". Таким чином, на думку позивачки, приведені вище обставини свідчать про те, що сторони у справі N?500/6458/17 перебували не лише у спірних, але й у конфліктних відносинах, що виниклі на тлі взаємної неприязні колишнього подружжя у зв?язку з неспроможністю сторін вирішити у позасудовому порядку питання поділу набутого за час шлюбу майна, а також питання визначення розміру аліментів на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] (рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2020р. у справі М? 500/3666/17 про стягнення аліментів на дитину). Як вбачається із змісту рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року, листа начальника Ізмаїльського ВІ ГУНП в Одеській області від 15.11.2017 року за вих. N?Г-1100, до вирішення конфліктних відносин колишнім подружжям залучались також правоохоронні органи. Крім зазначеного, так би мовити, "градус напруги" у спілкування між колишнім подружжям не спадає і на теперішній час. Як вбачається із змісту особистого листування [PERSON] з [PERSON] у мобільному додатку "Вайбер" за 16.01.2022 року по факту набрання 15.12.2021 року законної сили рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по цивільній справі N?500/6458/17 відповідач не знайшов нічого більш оригінального, як обклеїти вхідні двері квартири, де разом із своєю матір`ю проживає його донька - [PERSON] , [INFO] , роздруківкою постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.12.2021 року по справі N?500/6458/17 (провадження N? 61-9979 св 21), що, напевне, на думку відповідача, аж ніяк не впливатиме на психічний стан неповнолітньої дитини. Більш того, за змістом вищезазначеного листування відповідач погрожує позивачці наступного разу вимастити двері фарбою та наголошує на тому, що "На следующий раз готов РАСТВОРИТЕЛЬ) Извени, но еще хочу предупредить ВЕСЬ твой подъезд что очень скоро их соседями снанут ЦИГАНЕ) ой, пардон РОМЫ)". За твердженням відповідача, як то кажучи: "Ничего личного, просто БИЗНЕС...". Незважаючи на те, що у вищезазначеній квартирі проживає донька [PERSON] , останній за змістом свого "повідомлення" [PERSON] попереджає позивачку про те, що "Через месяц, я буду в реєстре собствиников кв. N?9 при чрезвычайных ситуациях (не дай бог, конечно) МЧС вскроет твою квартиру ЛЕГКО.... Я просто буду на это смотреть... А че там у тебя сгорит или ПРОПАДЕТ, - я тут не при делах! Я лишь попытался СПАСТИ СВОЮ СОБСТВЕННОСТЬ! Воронкова позови с ОГНЕТУШИТЕЛЕМ!)))". Попри приведені вище наміри власника 1/2 частини квартири [ADDRESS] - [PERSON] "Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України)". Крім того, статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших сплавників. Приведені вище наміри відповідача ніяким чином не узгоджуються з дотриманням передбачених ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року прав [PERSON] , [INFO] , а також обов`язками батька, передбаченими ст. 150 СК України. Крім зазначеного, емоційна нестриманість відповідача при виникненні будь-яких спірних правовідносин, що час від часу виникають між колишнім подружжям, те у який спосіб вона впливає на вчинки відповідача, свідчить про неможливість досягнення згоди між [PERSON] та [PERSON] з питань здійснення прав співвласників квартири [ADDRESS] , у тому числі шляхом узгодження порядку володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, як те передбачено ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України. Але, у даному випадку, через неприязні стосунки один до одного реалізація співвласниками квартири [ADDRESS] своїх прав у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 358 ЦК України, неминуче ускладнить дотримання батьками приведених вище прав їх спільної дитини, а також призведе до створення передумов порушення конституційних прав учасників спірних правовідносин через виникнення конфліктних відносин. При цьому позивачка посилається на практику Верховного Суду та зазначає, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першої статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Відповідач забезпечений житлом, у зв`язку з чим правомірним вбачається висновок про те, що припинення права власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] із сплатою йому з депозитного рахунку суду грошової компенсації за його частку у спільній частковій власності на завдасть істотної шкоди інтересам співвласника за відсутності потреби у придбанні житла. Крім того, як було встановлено Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за змістом рішення від 08.07.2020 року у справі N? 500/3666/17 про стягнення аліментів " ... відповідач [PERSON] є працездатною людиною, має задовільний стан здоров`я, що дозволяє йому працювати моряком". Відомості про майновий стан [PERSON] обумовлюють правомірність висновку позивачки про те, що припинення права власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] зі сплатою йому з депозитного рахунку суду грошової компенсації за його частку у спільній частковій власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам не лише за відсутності потреби у придбанні житла, але й з огляду на високі статки відповідача. В свою чергу, щодо можливості та правомірності припинення права власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України, у зв`язку з неможливістю сторонами у спорі спільно володіти і користуватись майном, то, таке спільне володіння і користування неможливе через стійкі конфліктні відносини між співвласниками колишнім подружжям та негативний вплив таких конфліктів на їх спільну дитину, що тягне за собою порушення передбачених ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року прав [PERSON] , [INFO] , а також конституційних прав і свобод учасників спірних правовідносин. Будь-яких інших прав на нерухоме майно, а рівно іншого місця для проживання позивачка та її дитина не мають, що обумовлює матеріально-правову зацікавленість [PERSON] у захисті своїх прав шляхом припинення права власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] зі сплатою відповідачу з депозитного рахунку суду грошової компенсації за частини зазначеної квартири у сумі 73397 (146797 грн. / 2) ціна позову. З огляду на викладене, позивачка просить суд припинити право власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295640809 від 21.01.2022 року, визнати за [PERSON] в порядку поділу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295640809 від 21.01.2022 року, сплатити [PERSON] з депозитного рахунку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області грошову компенсацію за частину квартири [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295640809 від 21.01.2022 року, у сумі 73 397 грн. 07.04.2022 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди в сумі 200\~000 грн. В обґрунтування зустрічного позову вказав, що з 2017 року з боку відповідачки позивачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема, позивач внаслідок протиправних дій відповідача не зміг потрапити до цієї квартири. Оскільки на той час спірна квартира хоча й перебувала в спільній сумісній власності (як придбана в період шлюбу позивача та відповідача), але була зареєстрована на праві власності лише за відповідачем - [PERSON] . У зв`язку з цим позивач був змушений звернутися до суду з позовом про поділ спірної квартири, та визнання за ним права на частку у праві власності на це майно. Проте, навіть після визнання за позивачем права власності на частку у спірній квартирі (згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року, залишеного в силі постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року по справі N?500/6458/17) відповідач продовжує створювати позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не надаючи доступу до неї. З метою захисту права на володіння та користування квартирою позивач у 2021 та 2022 роках письмово звертався до відповідача з листами, у яких зокрема просив забезпечити йому безперешкодний доступ до житла, зокрема надати ключі від квартири та не створювати будь-яких інших перешкод при користуванні власністю. Проте, всі законні вимоги позивача, як співвласника квартири, були проігноровані відповідачем, а порушення його прав на користування житлом триває до цього часу. При цьому, на один з листів позивач отримав відповідь від представника відповідача, оформлену листом від 13.02.2022 року, у якому чітко зазначено, що позивач не має права мешкання у спірній квартирі і питання може бути вирішено виключно в судовому порядку. Таким чином відповідач в добровільному порядку не має намір забезпечувати реалізацію позивачем його прав на володіння та користування спірним майном. Позивач, як співвласник квартири, має право на вселення до неї, оскільки відповідачем не забезпечено йому можливості вільного доступу до спірної квартири, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема, усуненню перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення у дану квартиру. Оскільки за даним зустрічним позовом [PERSON] просить усунути перешкоди в користуванні його власністю (тобто спірною квартирою), у тому числі й шляхом його вселення у житло, то задоволення даного зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] та визнання за нею права власності на зазначену квартиру. Починаючи з 2017 року позивач через протиправну поведінку відповідача відчуває моральні страждання, перебуває в постійному нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну. А також, має місце погіршення взаємовідносин з оточуючими. Такий стан позивача є прямим наслідком протиправної поведінки відповідача, у зв`язку з чим позивач змушений не лише періодично відвідувати судові органи для доведення своєї правоти, а й страждати від наклепів з боку відповідача, які вона висловлює не лише під час судових засідань, а й навіть при зверненні до правоохоронних органів, з неправдивими повідомленнями про начебто протиправні дії позивача. Моральну шкоду, спричинену протиправною та тривалою поведінкою відповідача, позивач оцінює в сумі 200\~000 грн. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд усунути перешкоди в користуванні позивачем його власністю шляхом вселення його в квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. та зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних та інших дверей цієї квартири і в подальшому не чинити перешкод у користуванні частиною у праві власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200\~000 грн. та судові витрати (а.с.76-77 т.1). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2022 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, заборонено вчиняти реєстраційні дії та дії щодо відчуження об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884 (а.с.59-60 т.1). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільні справі (а.с.58 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.07.2022 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників. (а.с.128 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.07.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 129 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2023 року доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз провести судову будівельно-технічну, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.3-4 т.2). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.09.2023 року поновлено провадження у справі (а.с.32 т.1). Позивачка та представник позивачки за первісним позовом адвокат Воронков В.О. в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні, вимоги зустрічного позову [PERSON] не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. [PERSON] пояснила суду, що коли вони з [PERSON] розлучалися була домовленість, що квартира залишається їй з донькою, а будинок [PERSON] . Після того, як вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів почалися судові спори щодо майна. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. В судовому засіданні 06.03.2025 року [PERSON] надав суду пояснення та зазначив, що у спірній квартирі є всі умови для його проживання, він тільки бажає скористатися своїм законним правом користуватися належним йому житлом, на даний час у нього немає постійного житла, у спірні квартирі він бажає проживати у маленькій кімнаті, яка наразі пустує. Донька давно проживає у м.Києві, в м.Ізмаїлі буває рідко. У житловому будинку за адресою: [ADDRESS] він не може проживати за сімейними обставинами, в будинку проживає теща, з якою у нього конфлікт. Свою частину у спірній квартирі він продавати на даний час наміру не має. Також вказав, що при вселені у квартиру він не буде користуватися речами [PERSON] , а завезе свої меблі. Зазначив, що у нього є сім`я дружина та діти, але у спірну квартиру він бажає вселитися один. 07.04.2022 року [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги обґрунтовуються наступним: позивач та відповідач перебувають у конфліктних відносинах, що виникли на тлі неприязні колишнього подружжя у зв`язку з неспроможністю вирішити в позасудовому порядку питання поділу набутого за час шлюбу майна та визначити розмір аліментів; відповідач не проживав у спірній квартирі у зв`язку з тим, що має інше житло. Відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами та вважає безпідставними доводи позивача про наявність підстав для позбавлення [PERSON] права власності на частку у квартирі, виходячи з наступного. Вказав, що фактично 80% позовної заяви зводиться до цитування правових норм та текстів судових рішень у справах, які раніше розглядалися судами різних інстанцій (і не лише за участі позивача і відповідача). Проте, така інформація не має будь-якого відношення до предмету доказування по даній справі. Єдине, що можливо встановити з поданого позову - це те, що правовою підставою для позбавлення відповідача права власності на частку у спірній квартирі позивач вказує положення статі 365 ЦК України. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі N? 6-81кс11, від 15.05.2013 року по справі N?б-37цс 13 та від 02.07.2014 року по справі N? 6-6814. В цьому контексті зазначає, що, по-перше, як позивач, так і відповідач володіють рівними частками у праві власності на спірну квартиру, а саме по 1/2 частці. Тому частка відповідача не може вважатися незначною у порівнянні з часткою позивача. Відповідно до положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Таким чином, позбавлення відповідача права власності на частку у квартирі на користь позивача (яка володіє такою ж за розміром часткою) буде порушенням принципу рівності, передбаченого ст. 41 Конституції України та ч.2 ст.318, ч.3 ст.319 ЦК України. По-друге, позивачем не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною і частка з неї не може бути виділена в натурі. Дані обставини могли бути підтверджені висновками судово-будівельної експертизи або іншими належними та допустимими доказами, що свідчитимуть про наявність чи відсутність технічної можливості відповідно до вимог у галузі будівництва виділити 1/2 частину квартири для проживання та користування, яка належить на праві спільної часткової власності відповідачу. Проте, такі докази в матеріалах справи відсутні. По-третє, в обґрунтування неможливості позивачем та відповідачем спільно володіти і користуватися квартирою позивач посилається на те, що протягом тривалого часу між сторонами існують конфліктні відносини, спричинені вирішенням в судовому порядку питань поділу набутого за час шлюбу майна та визначення розміру аліментів. Для підтвердження таких обставин позивач долучає до матеріалів справи копії судових рішень по справах N?500/6458/17 та N?500/3666/17. В цьому контексті зазначає, що, виходячи з буквального тлумачення п.3 ч.1 ст.365 ЦК України підставою для припинення права на частку у спільній власності є саме неможливість спільного володіння і користування майном, а не будь-які суперечки (у тому числі судові) між сторонами, які напряму не відносяться до відносин сторін при фактичному користуванні квартирою. При цьому право звернення будь-якої особи до суду гарантовано статтею 55 Конституції України, і його реалізація не може спричиняти до позбавлення такої особи інших прав, у тому числі й права власності на майно. Тому, долучені позивачем до матеріалів справи судові рішення по справах N?500/6458/17 та N?500/3666/17 не є доказами, на підставі яких можливо встановити обставини, передбачені п.3 ч.1 ст.365 ЦК України. При цьому, саме позивач має довести той факт, що [PERSON] володіє та користується спірною квартирою у спосіб, який унеможливлює спільне володіння і користування цим майном разом з [PERSON] . Разом з цим, безпосередньо позивач у своєму позові стверджує, що відповідач не проживав та не проживає у спірній квартирі, а отже і не користується спірним майном. Оскільки відповідач у спірній квартирі не проживав та не користувався нею, то й будь-яких дій, які б свідчили про неможливість спільного володіння і користування майном, він не вчиняв і вчиняти не міг. Доказів на спростування даних обставин позивачем не надано. Також зазначив, що згідно наданих позивачем доказів (технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ) спірна квартира має 2 (дві) кімнати житловою площею 12,6 кв. та 16,2 кв.м. Одна з вказаних кімнат площею 12,6 кв.м. може бути виділена для проживання відповідача, і при цьому права інших осіб жодним чином не будуть порушені. Отже, спільне володіння та користування позивачем і відповідачем спірною квартирою є можливим, а відповідачем зворотне не доведено. Що ж стосується наданих позивачем в якості доказів роздруківок листування з відповідачем, зазначив наступне. Зміст повідомлень, які відповідач надсилав позивачу, спотворено з метою створення у суду враження про начебто конфліктну поведінку [PERSON] . Разом з цим, вказані обставини не відповідають дійсності, так як насправді відповідач неодноразово звертався до позивача лише з одним проханням - припинити тривале порушення його прав на користування житлом і надати доступ до квартири. Будь-яких погроз пошкодження спірної квартири відповідач не висловлював і це є нелогічним, адже таким чином він би завдав шкоду не лише майну позивача, а й своєму власному. При цьому, всі дії відповідача були спрямовані лише для досягнення однієї мети - довести до відома позивача потребу у виконанні ухваленого іменем України судового рішення по справі N?500/6458/177 та отримати доступ до користування належним йому житлом. Правомірні дії, спрямовані на захист порушеного права власності, не можуть спричиняти для позивача жодних правових наслідків, а також не можуть бути підставою для позбавлення права власності згідно зі ст. 365 ЦК України. Стосовно посилання позивача на захист інтересів дитини ( [PERSON] , 2009 року народження) шляхом позбавлення відповідача права на частку у квартирі, вказав, що позивачем не надано жодного доказу того, що з боку « [PERSON] вчинялися чи вчиняються будь-які дії, які можуть загрожувати безпеці доньки». Натомість відповідач бере активну участь у житті дитини, підтримує з нею тісні стосунки, а сплачувані ним аліменти є фактично основним джерелом утримання дитини. Зважаючи на гарні відносини відповідача та його доньки, інтересам дитини в повній мірі буде відповідати те, що відповідач, як співвласник, зможе в майбутньому (незалежно від бажання позивача) користуватися спірною квартирою, у якій проживає дитина, та більш тісно спілкуватися з нею. Тому, на жаль, у даному випадку позивач цинічно маніпулює донькою з єдиною метою: створення у суду враження про начебто залежність між безпекою дитини та володінням відповідачем часткою у спірній квартирі. Що ж стосується доводів позивача про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, а отже йому не буде завдано істотної шкоди припиненням права власності на частку в ній, зазначає наступне. По-перше, відповідно до 4.2 статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, сам по собі факт проживання чи не проживання відповідача у спірній квартирі не може бути доказом відсутності у нього майнового інтересу стосовно цього майна. При цьому власник, який не використовує житло для свого проживання, не може бути позбавлений права власності на нього, так як в інакшому випадку буде порушене його право, гарантоване ст.41 Конституції України. Стосовно доводів позивача про те, що у відповідача (на відміну від позивача) наявне інше нерухоме майно, а отже йому не буде завдано істотної шкоди припиненням права власності на частку в спірній квартирі, зазначив наступне. Дійсно, відповідач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Проте найближчим часом в даному будинку відповідач не матиме змоги проживати через потребу в проведенні ремонтних робіт. Крім того в зимово-осінній період, через значні витрати на опалення, відповідач не може повноцінно використовувати даний житловий будинок для комфортного проживання. Тому, відповідач вже тривалий час захищає своє право на користування спірною квартирою. До того ж, на сьогодні в Ізмаїльському міськрайонному суді розглядається справа N?946/263/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Тобто, позивач в іншому судовому спорі претендує ще й на частку у праві власності на будинок, що належить відповідачу. Позивач ввела суд в оману, стверджуючи, що вона не має на праві власності іншого нерухомого майна. Зокрема, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у власності позивача перебувають земельні ділянки кадастрові номера 5110600000:01:031:0176, 5110600000:01:031:0175 та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , придбані нею у 2014 році за оплатними договорами. Отже як позивач, так і відповідач мають на праві власності інше нерухоме майно. У зв?язку з цим позбавлення відповідача права власності на частку у спірній квартирі з огляду на те, що він має інше нерухоме майно, є протиправним. По-друге, не проживання відповідача у спірній квартирі було обумовлене саме протиправною поведінкою позивача, яка протягом тривалого часу створювала та продовжує створювати відповідачу перешкоди у володінні користуванні житлом. Зокрема, ще у 2017 році відповідач був змушений звернутися до суду з позовом про поділ спірної квартири, та визнання за ним права на частку у праві власності. Даний позов було подано у зв`язку з тим, що [PERSON] перешкоджала [PERSON] у володінні спірною квартирою. Дані обставини підтверджуються рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року по справі N?500/6458/17. Зазначене рішення суду долучено до справи позивачем в якості доказу наявності конфліктних відносин з відповідачем. Проте, це рішення суду підтверджує, що ініціатором конфлікту була саме [PERSON] , а [PERSON] лише захищав свої права на власність та житло в судовому порядку, і правота його вимог була підтверджена судами першої та касаційної інстанцій. Проте, навіть не зважаючи на наявність судового рішення, позивач продовжує створювати відповідачу перешкоди в користуванні квартирою. Доказами цього є зокрема листи, які відповідач надсилав позивачу у 2021- 2022 роках, у яких просив забезпечити безперешкодний доступ до житла, зокрема, надати ключі від квартири та не створювати будь-яких інших перешкод при користуванні власністю. Проте всі законні вимоги відповідача, як співвласника квартири, були проігноровані позивачем, а порушення його прав на користування житлом триває до цього часу. Всі вказані вище обставини свідчать про наявність у відповідача істотного інтересу стосовно використання належної йому на праві спільної часткової власності квартири для власних потреб. На захист цього інтересу (у тому числі пов`язаного з можливістю використовувати квартиру для власного проживання). Позивач витратив майже 5 років та значні фінансові ресурси. Тому, позбавлення відповідача права на частку у квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника. Також, [PERSON] звертає увагу, що позивач, програвши судовий спір по справі N?500/6458/17, наразі використовує даний судовий процес, як ще одну спробу позбавити відповідача його законного права на володіння, користування та розпорядження часткою у праві власності на квартиру. Разом з цим, такі спроби є безпідставними, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність жодної з підстав, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України (незначну частку відповідача у праві власності, неподільності належної сторонам на праві спільної часткової власності квартири, а також неможливість спільного проживання у ній). Натомість, відповідачем доведено наявність у нього істотного інтересу на володіння та користування спірною часткою, яку він відстоює всіма законними. методами протягом багатьох років. Стосовно можливості судового розгляду позову по справі N?946/654/21 вказав, що у відповідності до ч.2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Водночас, при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може необхідності призначає населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Рішеннями Європейського суду з прав людини було встановлено порушення національними судами ст. 1 зазначеного протоколу: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Дійсна вартість нерухомого майна чи частки у праві власності на майно може бути встановлена висновком судової експертизи чи звітом суб?єкта оціночної діяльності. При цьому позивач (яка на сьогодні внесена до державних реєстрів як власник спірної квартири) мала всі необхідні можливості для отримання доказів дійсної (ринкової) вартості спірного майна до моменту звернення до суду з позовом. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні як докази реальної вартості частки відповідача у праві власності на спірну квартиру, так і докази внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду. За таких обставин позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недотриманням позивачем вимог ч.2 статті 365 ЦК України. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.66-69 т.1). 25.07.2022 року представник [PERSON] адвокат Воронков В.О. надав суду відповідь на відзив, в якій вказав, що у зв`язку з набранням 15.12.2021 року законної сили рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по цивільній справі №500/6458/17 [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28.8 кв.м. Як зазначала [PERSON] за змістом позовної заяви, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 18.07.2019 року у справі N?210/2236/15-ц (провадження N? 61-33924в18) було висловлено висновок про те. що "Аналіз указаних норм (ст. 365 ШК України) дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в даному випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном». З огляду на викладене, посилаючись на взаємно неприязні стосунки між колишнім подружжям та чисельні конфлікти між сторонами по даній справі, [PERSON] ,

Outcome: partial