Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Позивач 17.10.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просив: Визнати за [PERSON] РНОКГ1П: [NUMBER] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 68.3 кв.м., житлова площа 44.00 кв.м.; Стягнути на користь [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] грошову компенсацію вартості 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером: 3224686201:01:021:0007, площею 0.25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; Стягнути на користь [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] грошову компенсацію вартості, що складає 1/2 частку житлового будинку загальною площею 57.1 кв.м.. житлова площа 18.3 кв.м. з надвірними будівлями: літня кухня та погріб, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; Стягнути на користь [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] грошову компенсацію вартості, що складає 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером: 3220487200:01:006:0089, площею 0.0799 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 17.08.2016 року по 25.05.2020 року позивач та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого було придбано вищезгадане спільне сумісне майно. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі №759/3362/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зважаючи, що шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування жодних сімейних відносин вони не підтримують, позивач просив поділити майно набуте ними під час шлюбу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 44). 05.12.2024 року від відповідача - [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Панченко А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначає, що квартира [ADDRESS] набута Відповідачем 1 у власність 04 січня 2024 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за №24. До укладення вказаного правочину, у тому числі й в період шлюбу Позивача та Відповідача-1, спірна квартира перебувала у власності Відповідача-2: [PERSON] . Оскільки у власність Відповідача-1 спірна квартира перейшла у січні 2024 року (тобто більш ніж через 3 роки після розірвання шлюбу з Позивачем), то вона не належить до спільної сумісної власності подружжя, а отже й не підлягає поділу між Позивачем та Відповідачем - 1. Стосовно позовних вимог про стягнення на користь Позивача грошової компенсації вартості частки земельної ділянки з кадастровим номером 3224686201:01:021:0007 площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також грошової компенсації вартості, що складає частку житлового будинку загальною площею 57,1 кв.м., житлова площа 18,3 кв.м. з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зазначено наступне. Позивач не зазначає розмір грошової компенсації, яку він просить стягнути на його користь за частки земельної ділянки та житлового будинку. Окрім того, земельна ділянка з кадастровим номером 3224686201:01:021:0007 та житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю Відповідача-1, оскільки відповідно до п.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І. (зареєстровано в реєстрі за №1014) цей договір посвідчується за заявою чоловіка Покупця, [PERSON] , підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом від 05.07.2017 року за реєстровим №1013, в якій він стверджує, що купівля Предмета договору вчиняється за особисті кошти його дружини гр. [PERSON] , в її особисту власність. Стосовно позовних вимог про стягнення на користь Позивача грошової компенсації вартості частки земельної ділянки з кадастровим номером 3220487200:01:006:0089 площею 0,0799 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зазначено, що вказана земельна ділянка придбана в період шлюбу за спільні кошти Позивача та Відповідача-1, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Проте Відповідач-1 вважає безпідставними вимоги Позивача про стягнення на його користь грошової компенсації за його частку у цьому майні, оскільки це суперечить ч. 2 ст. 183 ЦК України, оскільки Позивачем не надано до суду доказів того, що земельна ділянка кадастровий номер 3220487200:01:006:0089 є неподільною, у зв`язку з чим відсутні підстави для її поділу шляхом присудження грошової компенсації за частку у цьому майні на користь Позивача. На переконання Відповідача-1, земельна ділянка кадастровий номер 3220487200:01:006:0089 може бути поділена між Позивачем та Відповідачем-1 шляхом визнання за ними права власності на відповідні частки у цьому майні. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 114). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Дзюбенко О.В. позов підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник Відповідача-1 - адвокат Панченко А.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову, з підстав викладених нею у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 17.08.2016 року по 25.05.2020 року позивач та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі №759/3362/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування жодних сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет та бажають поділити майно набуте ними під час шлюбу. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до п. 2), п. 3) ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження N 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження N 61-8518св18). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що 04 січня 2024 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за №24, за Відповідачем-1 - [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки у власність Відповідача-1 спірна квартира перейшла у січні 2024 року (тобто більш ніж через 3 роки після розірвання шлюбу з Позивачем), то вона не належить до спільної сумісної власності подружжя, а отже й не підлягає поділу між Позивачем та Відповідачем - 1. Стосовно позовних вимог про стягнення на користь Позивача грошової компенсації вартості частки земельної ділянки з кадастровим номером 3224686201:01:021:0007 площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також грошової компенсації вартості, що складає частку житлового будинку загальною площею 57,1 кв.м., житлова площа 18,3 кв.м. з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Земельна ділянка з кадастровим номером 3224686201:01:021:0007 та житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю Відповідача-1, оскільки відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І. (зареєстровано в реєстрі за №1014) цей договір посвідчується за заявою чоловіка Покупця, [PERSON] , підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом від 05.07.2017 року за реєстровим №1013, в якій він стверджує, що купівля Предмета договору вчиняється за особисті кошти його дружини гр. [PERSON] , в її особисту власність. Наявність відповідного посвідченого нотаріусом застереження в договорі купівлі-продажу майна безсумнівно свідчить про особисте право власності сторони на вказане спірне нерухоме майно. Отже, таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане, відповідно, не може бути поділено в рамках даного спору. Верховний Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) сформував правовий висновок, згідно якого придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином хоча Відповідач-1 і придбала земельну ділянку з кадастровим номером 3224686201:01:021:0007 та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у період перебування в шлюбі з Позивачем, проте за кошти, що належали їй особисто, тому вказане спірне майно (згідно п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України) є особистою приватною власністю [PERSON] . Стосовно позовних вимог про стягнення на користь Позивача грошової компенсації вартості частки земельної ділянки з кадастровим номером 3220487200:01:006:0089 площею 0,0799 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що вказана земельна ділянка придбана в період шлюбу за спільні кошти Позивача та Відповідача-1, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Суд вважає безпідставними вимоги Позивача про стягнення на його користь грошової компенсації за його частку у цьому майні, оскільки це суперечить ч. 2 ст. 183 ЦК України, оскільки Позивачем не надано до суду доказів того, що земельна ділянка кадастровий номер 3220487200:01:006:0089 є неподільною, у зв`язку з чим відсутні підстави для її поділу шляхом присудження грошової компенсації за частку у цьому майні на користь Позивача. На переконання суду, земельна ділянка кадастровий номер 3220487200:01:006:0089 може бути поділена між Позивачем та Відповідачем-1 шляхом визнання за ними права власності на відповідні частки у цьому майні, однак такі вимоги позивачем не було заявлено. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина друга, четверта статті 12 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23). Серед іншого, суд звертає увагу, що позивачем у позовній заяві визначено відповідачем-2 у справі [PERSON] , однак у прохальній частині позовної заяви жодних вимог до останньої не пред`явлено та в процесі розгляду даного спору, позивачем не доведено жодним чином порушення його прав відповідачем-2. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed