Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист прав споживача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.12.2024 року, позивач, замовив та повністю сплатив грошові кошти за товар, а саме [PERSON] ( [PERSON] ) 600 мг 240 капсул (торгова марка «Nutricost») замовлення № 5213 сумою 975,00 гривень, на інтернет сайті https://bcaa.pro/ ФОП [PERSON] (код РНОКПП: [NUMBER] ) (Далі - Продавець). Проте протягом двох тижнів продавцем не було відправлено замовлення, у зв`язку з чим, 13.01.2025 року позивач звернувся до продавця, з метою з`ясування обставин та ситуації із замовленням, на що позивачу було повідомлено про відправку замовлення найближчим часом, а також повідомлено про можливість повернення грошових коштів. Станом на 18.01.2025 року, продавцем відправлення не здійснювалось, тому позивач повторно звернувся до продавця з метою повернення його грошових коштів, як було запропоновано раніше, але продавець проігнорував дане прохання, в процесі спілкування з представниками магазину, позивачу повідомлялось що товар було направлено ще 17.01.2025, проте в дійсності відправка відбулась 20.01.2025 року, попри те, що позивач відмовився від товару, завчасно попередив про це продавця. Оскільки продавець ігнорував прохання позивача про повернення грошових коштів, позивач звернувся до ТОВ "ЦЕНТР ПРАВОВОЇ ДОПОМОГИ ЮРИСТ ОНЛАЙН", з метою отримання професійної правничої допомоги. Оскільки між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові зобов`язання, умови яких, а саме сплату товару у встановленій сумі, позивач виконав у повному обсязі, проте через те, що продавець не виконав покладені на себе зобов`язання стосовно термінів доставки, а також в подальшому ігнорував прохання позивача про скасування замовлення та повернення коштів, позивач був вимушений звернутися до суду з вимогою про стягнення сплаченої суми замовлення у розмірі 975, 00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000, 00 грн. Ухвалою судді від 28.02.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 19.03.2025 року на адресу суду надійшло клопотання про закриття провадження подане представником відповідачки, відповідно до змісту якого сторона відповідача просить суд закрити провадження у справі посилаючись на те, що стороною відповідача ще 29.01.2025 року було повернуто кошти на картку, яку зазначив позивач у листуванні між сторонами у сумі 890 грн., у зв`язку з тим, що відповідачем було сплачено доставку товару до позивача. Відправлення замовлення відбулося 20.01.2025 року, а 22.01.2025 року позивач написав відповідачу про відмову від замовлення з проханням повернути кошти на його картковий рахунок, а відтак відповідачка вважає, що предмет позову відсутній. Також відповідачка зазначає про те, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з недоведеністю позивачем понесення таких витрат. У судовому засіданні від 31.03.2025 року за повідомленням представниці відповідачки - адвокатки Домітращук І.М., позивачем було допущено описку у зазначенні імені відповідачки, а саме замість вірного « [PERSON] » зазначено « [PERSON] », що призвело до подальших описок у процесуальних документах суду. Ухвалою судді від 31.03.2025 року було вирішено питання про виправлення описки в зазначенні імені відповідачки. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 31.03.2025 судом було витребувано від позивача витяг про рух коштів по рахунку, що був наданий відповідачці для повернення коштів. У судовому засіданні від 09.06.2025 року позивачем було надано виписку по картковому рахунку за 29.01.2025 р., з якої вбачається факт надходження коштів у сумі 890 грн. на картковий рахунок позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків. Підставою звернення позивача до суду стало неналежне виконання відповідачем договору роздрібної купівлі-продажу, а саме несвоєчасне відправлення замовлення. 30.12.2024 року, позивачем було здійснено замовлення № 5213 сумою 975,00 гривень, на інтернет сайті https://bcaa.pro/. Замовлення було повністю сплачене позивачем на рахунок ФОП [PERSON] , що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4101528601.1 від 30.12.2024 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його (ч. 1 ст. 698 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження вищевказаних позовних вимог щодо укладення між сторонами договору та його виконання відповідачем, позивачем надано суду скріншоти листування позивача з відповідачкою, повідомлення про обробку замовлення, платіжну інструкцію про оплату товару №0.0.4101528601.1 від 30.12.2024 року, витяг про рух коштів по рахунку позивача. На спростування доводів позивача відповідачкою надано суду скріншот листування з позивачем на сайті, квитанцію №211114518 про повернення коштів від 29.01.2025 року, скріншот відправки в додатку оператора поштового зв`язку «Нова пошта» з відміткою «відмова» та сумою за послуги з доставки. Таким чином, надавши оцінку вищевказаним письмовим доказам, суд приходить до висновку, що надані документи є належними та допустимими доказами укладення між сторонами усного Договору роздрібної купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. У відповідності до ч. 3 ст. 698 ЦК України до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Частиною 6 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 3 статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів» при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Частина 4 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Згідно із частиною 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Як вбачається з матеріалів справи 29.01.2025 року на зазначений позивачем у листуванні з відповідачкою картковий номер було переведено грошові кошти у розмірі 890, 00 грн. Також факт переведення коштів підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку. В поданому стороною відповідача клопотанні про закриття провадження у справі зазначено про те, що позивачу були повернути кошти у розмірі 890, 00 грн. у зв`язку з тим, що відповідачкою було сплачено доставку замовлення поштовому оператору «Нова пошта» за відправлення посилки позивачу. Аналізуючи вище викладене суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача залишок неповернутих коштів у сумі 85 грн. з тих підстав, що суду не надано доказів, що сторонами було обумовлено, що у випадку повернення товару та відповідно коштів за нього, від загальної суми відраховується сума, сплачена за пересилку такого товару. Також, здійснивши підрахунок, судом встановлено, що вказана сума загалом не відповідає сумі, сплаченій за пересилку товару, а відтак дана недоплата коштів з боку відповідачки не відповідала вимогам закону. Крім того, позивачем заявлено вимоги по відшкодуванню моральної шкоди у загальному розмірі 10 000, 00 грн.. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист про споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У силу вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини першої, пунктів 1,3 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач. Судом встановлено, що 29.01.2025 року на зазначений позивачем у листуванні з відповідачкою картковий номер було переведено грошові кошти у розмірі 890, 00 грн. Також факт переведення коштів підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку. . При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, той факт, що 29.01.2025 року, тобто до звернення позивача з вказаним позовом до суду, на зазначений позивачем у листуванні з відповідачкою картковий номер, нею було добровільно переведено грошові кошти у розмірі 890, 00 грн. Також факт переведення коштів підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди з боку відповідачки, а відтак у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, відмовляє у повному обсязі. Що стосується вимог позивача щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 року в справі №201/14495/16 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial