Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд позовом про встановлення факту, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач обґрунтовує свою позовну заяву тим, що із 03 червня 2014 року на підставі рішення Рівненського міського суду Рівнеської області у справі №569/7964/14-ц між ним - [PERSON] та [PERSON] , було розірвано шлюб, зареєстрований 12 липня 2002 року Зірненською сільською радою Березнівського району Рівненської області, актовий запис № 17.Від шлюбу мають із [PERSON] мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] в свою чергу фактичної участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. З 2014 року після розірвання шлюбу син [PERSON] проживав як із ним так і з матір`ю [PERSON] за узгодженим графіком. Однак з 2021 року син [PERSON] остаточно залишився проживати із ним, де було створено належні умови для житття та розвитку сина. Крім того дитина повністю перебуває на його утриманні. [PERSON] , який досяг 14 років, за власним бажанням і за своєю згодою проживає разом із ним, що передбачено ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу Украни. Саме він виховує сина [PERSON] , цікавиться його успіхами у навчанні, приділяє увагу здоров`ю дитини. Разом із сином вони проводять багато спільного часу разом. Він належно виконує свої батьківські обов`язки та самостійно займається навчаням, здоров`ям та розвитком сина [PERSON] . На сьогоднішній день він є військовозобов`язаним. Відтак у зв`язку із вихованням та утриманням дитини бажає оформити відстрочку від призову на військову службу. Тобто тільки у різі наявності судового рішення про встановлення факту виховання та утримання дитини він зможе оформити відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією. Саме тому він змушений звертатися до суду задля подальшого забезпечення інтересів своєї дитини.Враховуючи те, що іншим шляхом не можливо підтвердити факт самостійного виховання дитини позивачем, як батьком, просить суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 28 квітня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 27 травня 2025 року в приміщенні Рівненського міського суду (м. Рівне. вул. Шкільна, 1) з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2025 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської радипро встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год. 00 хв. 13 червня 2025 року в приміщенні Рівненського міського суду з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась.жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідач відзиву не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явилися. Таким чином, суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як встановлено судом із рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 12 липня 2002 року Зірненською сільською радою Березнівського району Рівненської області актовий запис № 17 - розірвано. За час шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серія [NUMBER] , що видане 07 березня 2025 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Як вбачається із довідки, що видана директором Рівненського ліцею №26 Рівненської міської ради від 13 березня 2025 року [PERSON] , батько учня 8-Г [PERSON] , приймає участь у шкільному житті свого сина. [PERSON] долучений до батьківської групи класу в месенджері Viber, що дозволяє йому своєчасно отримувати важливу інформацію від класного керівника, адміністрації школи та інших батьків. Завдяки цьому він може контролювати організацію освітнього процесу та інші аспекти навчальної діяльності сина. Крім того , [PERSON] , підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успішністю та поведінкою свого сина, своєчасно повідомляє про причини відсутності дитини на уроках. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні позовну заву заяву батька підтримав. Вказав, що з батьком проживає більше чотирьох років і бажає надалі жити з татом. З мамою фактично не спілкується. Таким чином, судом встановлено, шлюб між сторонами розірвано, позивач і відповідач проживають окремо, дитина перебуває на утриманні батька, який самостійно його виховує. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідност. 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що в даному випадку не постає питання щодо батьківської правосубєктності відповідача, а лише констатується факт самостійного виховання позивачем свого сина , суд приходить до висновку, що знайшов підтвердження заявлений факт, а тому позовну заяву [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved