Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що вона з 06.09.2023 по 21.09.2023 працювала в ЮК «Правова допомога № 1», де за період роботи підготувала адвокатські запити, клопотання та позовні заяви. З 21.09 по 21.12.2023 вона працювала у відповідача адвоката Осадовського Р.Е., за час роботи в якого вона писала позовні заяви про стягнення аліментів, розірвання шлюбу, стягнення заборгованості за розпискою, а також адвокатські запити, клопотання та інші процесуальні документи. Проте, відповідачі не зареєстрували її як найманого працівника у встановленому законом порядку, не уклали з нею трудового договору, попри її бажанні на вчинення таких дій та не виплатили їй заробітної плати за час роботи. Посилаючись на вимоги ст.21 Закону України «Про оплату праці» та ст.ст. 15, 24, 97 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з ЮК «Правова допомога № 1» на її користь заробітку плату в розмірі 4000,00 грн., а з адвоката Осадовського Р.Е. заробітку плату в розмірі 24000,00 грн., рішення суду допустити до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Ухвалою судді від 03.04.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 09.04.2025 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , в якому він заперечив факт перебування у трудових відносинах з позивачем. Зазначив, що [PERSON] була у нього в офісі та просила взяти її на стажування для навчання, а в подальшому пройти навчальну практику від університету. Під час співбесіди, з метою визначення рівня знань позивача, він попросив її підготувати будь-які процесуальні документи. Після виконання завдання, [PERSON] направила йому на електронну пошту документи, які підготувала та які є її власними документами та не перебувають в його провадженні як адвоката. Фото, яке долучено [PERSON] до матеріалів позовної заяви дійсно зроблене за його робочим місцем на її прохання, проте жодних чином не підтверджує факт перебування позивача у трудових відносинах. Крім цього, виконання роботи третіми особами у адвоката не є можливим, оскільки справи та документи, які є в адвокатських справах містять адвокатську таємницю та не можуть бути надані у вільному доступі будь-якій особі. Вказує на те, що в нього є помічник адвоката, який зареєстрований у встановленому законом порядку, має відповідне посвідчення та потреби у ще одному помічнику в нього не було. Надіслання резюме на його електронну пошту позивачем не підтверджує факту перебування у трудових відносинах. Посилаючись на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову. 16.04.2025 представник відповідача ЮК «Правова допомога № 1» скористався правом на подання відзиву. Зазначив, що жодних трудових відносин між позивачем та ЮК «Правова допомога № 1» не було, заяви про прийняття на роботу [PERSON] не подавала та відповідно наказу про її прийняття не видавалося. Доказів, які б підтверджувати обґрунтованість позовних вимог позивача, нею не надано. Враховуючи наведене просить суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь ЮК «Правова допомога № 1» витрати понесені у зв`язку з наданням правової допомоги. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала та просила задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ЮК «Правова допомога № 1» просили суд відмовити у задоволенні позову з мотивів наведених у відзивах. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, допитаних в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 ст. 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим\~Кодексом, Законом України «Про оплату праці»\~та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Тобто, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187\~цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 6-3) при укладенні трудового договору з домашнім працівником; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я. Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. З огляду на ці положення позивач повинна була дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття її на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо. Підтвердження виконання трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18). В судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що вона виконувала трудові обов`язки в період з 06.09.2023 по 21.09.2023 в ЮК «Правова допомога № 1», а з 21.09 по 21.12.2023 в адвоката Осадовського Р.Е., за які вважає їй повинна бути виплачена відповідна заробітна плата. Обидві посади, які вона обіймала, знайшла за допомогою сайті «Work.ua», де листувалася з потенційними роботодавцями та через який направляла своє резюме. Підтвердження виконаної роботи міститься у скрін-шотах доданих до позовної заяви. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суду пояснили, що [PERSON] приходила до адвоката Осадовського Р.Е. на практику, вона спілкувалася з іншими працівниками в офісі, проте у неї не було там свого робочого місця, встановленого робочого графіку та на неї не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку. Свідок [PERSON] зазначила, що коли вона бачила [PERSON] в офісі, то остання повідомила, що прийшла на практику. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, позивачем не доведено та не підтверджено матеріалами справи, що вона складала заяву про прийняття її на роботу, надавала відповідачам трудову книжку та інші документи, отримувала наказ про прийняття на роботу, укладала з відповідачами трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлювала відсутність оформлення трудових відносин з відповідачами, а отже й погоджувалася з цим. Доказів про перебування позивача у фактичних трудових відносинах з відповідачами суду не надано. Із наведеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів в користь [PERSON] заробітної плати. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У разі відмови в позові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача (а.2 ч.2 ст.141 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, зокрема, відповідач ЮК «Правова допомога № 1» просить стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн., на підтвердження якої до відщив долучено наступні документи: копію квитанції № 1 від 10.04.2025 на суму 25000,00 грн., копію додаткової угоди від 10.04.2025 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 10-04/25-7 від 07.04.2025, копію акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) від 10.04.2025, копію детального опису виконаних робіт (наданих послуг) від 10.04.2025. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів відповідач ЮК «Правова допомога № 1» у конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача ЮК «Правова допомога № 1» в розмірі 4000,00 грн.

Outcome: approved