Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначила, що з 14.02.2009 по 30.08.2016 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 20. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 17.09.2016 у справі 674/641/16-ц. Від шлюбу Позивач з Відповідачем мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17.04.2012. Після розірвання шлюбу Позивач із сином переїхали на постійне місце проживання у Київську область до міста Вишневого і фактично останні п`ять років батько жодного разу не бачив сина. [PERSON] весь цей час самостійно, належно та у повній мірі займається вихованням та розвитком сина [PERSON] , у тому числі, дитина перебуває виключно на утриманні матері. Таким чином, останні п`ять років, Відповідач повністю ухилився та самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина [PERSON] , жодним чином не виявляє батьківської турботи та уваги, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не піклується про його розвиток, жодного разу не надавав кошти на утримання сина та жодного разу не навідував дитину, не телефонував. Насідком чого стало те, що між батьком та сином повністю втрачено емоційний зв`язок, [PERSON] майже не пам`ятає свого батька, а тому Відповідач для нього фактично чужа і незнайома людина, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. У зв`язку з вказаними обставинами Позивач була змушена звернутися до суду із заявою про позбавлення батьківських прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2024 визначено головуючим суддю Янченка А.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі з призначенням підготовчого засідання на 24.03.2025. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16.06.2025. 02.04.2025 до суду надійшов висновок Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області № 3/02-932 від 14.03.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] та заява від 11.03.2025 № 391 про розгляд справи без участі третьої особи. У судове засідання 16.06.2025 року учасники процесу не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином. 16.06.2025 від представника позивача адвокат Воронко В.В. через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності [PERSON] та її представника, позовні вимоги вони підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику)учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частини 4, 5 статті 268 ЦПК України). У зв`язку з неявкою сторін в силу частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наведені в позовній заяві доводи та перевіривши матеріали справи, суд установив наступне. 14.02.2009 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 20. [INFO] у Позивача та Відповідача народився син [PERSON] , актовий запис № 56, складений 17.04.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дунаєвицького районного управління юстиції у Хмельницькій області. 17.09.2016 рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області по справі 674/641/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно позовної заяви, [PERSON] стверджує, що [PERSON] понад останні 5 (п`ять) років жодного разу не бачив сина та навіть не телефонував, також зазначає, що батько не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, а усі необхідні умови для здорового та повноцінного фізичного і духовного росту й розвитку дитини, Позивач забезпечує самостійно, зі своїх власних доходів, та жодної допомоги від батька дитини не отримує тривалий період. Зазначені факти як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення Відповідача до своїх батьківських обов`язків та відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами статті 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні у справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Службою у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області було надано висновок від 14.03.2025 за № 3/02-932 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи інтереси дитини, позицію відповідача, та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 статті 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина 2 статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. За змістом статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. До суду Відповідач відзив та жодного доказу або ж своїх заперечень щодо недоцільності позбавлення його батьківських прав не надав, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що Позивачем повністю доведено необхідність позбавлення Відповідача батьківських прав щодо їх дитини, у зв`язку з невиконанням ним своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав Відповідача в судовому порядку скасовує лише правовий зв`язок між ним та його сином та підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дитиною. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси неповнолітнього [PERSON] , а також те, що Відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки тривалий час, суд приходить до висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Щодо вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Крім того, відповідно до частини 3 статті 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 166 СК України особа, яка позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дітей, та згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами частини 1 та частини 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За положеннями частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач є чоловіком працездатного віку, відомостей про незадовільний стан його здоров`я відповідачем суду не надано. У матеріалах справи відсутня інформація, що у відповідача є інші діти, окрім [PERSON] , [INFO] , також не наведено доказів на підтвердження того, що на його утриманні перебувають непрацездатні особи. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (частина 2 статті 182 СК України). Водночас високий заробіток (дохід) платника аліментів не може слугувати підставою для зменшення частки заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину. Враховуючи обставини, викладені у частині 1 статті 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] на утримання дитини, має становити 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки, на думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке повинна надавати на утримання дитини її батько, є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до норми частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовна заява подана 09.12.2024, тому суд присуджує стягнення аліментів саме з цього дня. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, починаючи з 09.12.2024 і до досягнення дитиною повноліття. За приписами пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача судовий збір за розгляд вимоги про стягнення аліментів у сумі 1 211,20 грн в дохід держави та зважаючи на те, що позивачем при зверненні до суду із позовною заявою було сплачено судовий збір за вимогу про позбавлення батьківських прав у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, яка міститься в матеріалах справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved