Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

Адвокат Лівицький Олександр Миколайович в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просить встановити факт самостійного виховання доньки [PERSON] , [INFO] , батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що з 14 травня 2022 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який за рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 16 червня 2023 року розірваний. Від шлюбу з відповідачкою має доньку - [PERSON] , [INFO] . Відповідачка у справі з 01 травня 2023 року проживає в країні Польща, адреса йому не відома, за донькою не доглядає, не піклується, матеріально не забезпечує та не приймає участі у вихованні дитини. Фактично дитина деякий час проживала з ним за місцем реєстрації дитини, а тепер проживає за його місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 01 травня 2023 року по теперішній час. Через те, що відповідачка ухиляється від своїх обов`язків, як мати, не приймає участі у вихованні дитини, не проживає разом із дитиною, місце проживання [PERSON] в країні Польща, своєї адреси місця проживання в Польщі вона не повідомляє, тому вважає необхідним юридично встановити факт самостійного виховання доньки. Мета встановлення даного факту у позові не вказана. Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено за правилами загального позовного провадження. Роз`яснено учасникам справи щодо строків подання письмових заяв по суті справи. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року залучено до участі у розгляді даної цивільної справи третіх осіб - Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради в особі органу опіки та піклування та Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради в особі органу опіки та піклування, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, підготовче засідання відкладено. Ухвалою суду від 12 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Доручено представникам третіх осіб провести обстеження житлових умов позивача та відповідача. Позивач, представник позивача - адвокат Лівицький О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, послалися на викладені обґрунтування позову. У судових дебатах позивач зазначив, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно йому для можливої майбутньої відстрочки від мобілізації, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду із даним позовом та вважає, що мати доньки ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася у встановленому порядку про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності до суду не надала, правом подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради в особі органу опіки та піклування надали суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та зазначили, що провести обстеження житлових умов відповідача [PERSON] не можливо, так як остання мешкає у Республіці Польща. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради в особі органу опіки та піклування надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та надали до суду документ щодо проведення обстеження житлових умов позивача [PERSON] . Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 340. (а. с. 11) У сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , в свідоцтві про народження в графі батьки здійснено запис: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] , актовий запис № 72. (а. с. 12) Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. (а. с. 14-16) Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року визначене місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , за адресою місця проживання батька: [ADDRESS] . (а. с. 17-21) Даних про місце проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] чи за адресою: [ADDRESS] суду не надані. Як вбачається із ксерокопії закордонного паспорту [PERSON] із відповідною відміткою, 01.05.2023 року вона перетнула кордон України. (а. с. 13) Даних про місце роботи [PERSON] суду не надано. Спеціалістами служби у справах дітей Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради зазначено, що провести обстеження житлових умов відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не можливо, так як остання тимчасово проживає у м. Києві та планує повернутися до Республіки Польща. Спеціалістами служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради проведено обстеження місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В акті вказано, що створені добрі умови проживання, дитина має окрему кімнату, яка облаштована усім необхідним. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частини шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків відносно дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. В силу положень Цивільного кодексу України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. І припиняється виконання такого сімейного обов`язку особистого немайнового характеру лише у зв`язку з неможливістю його виконання згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Тому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Відповідно до статті 141 та частини першої статті 157 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім визначених цією статтею випадків. Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до статті 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. І лише у випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Оскільки в Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Доведення позивачем обставин даного позову щодо одноосібного виховання ним дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків відносно дитини, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. У вказаній постанові ВС визначає, що фактично всі сімейні права та обов`язки врегульовані нормами СК України і можуть бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та на думку суду не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно їх виконує. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання доньки разом із батьком, що відображено у рішенні Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року. Вказані обставини жодним чином не свідчать про відсутність у відповідача, матері дитини, нехтування щодо участі її у вихованні доньки, а також про наявність спору між батьками з приводу умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою. Саме по собі посилання позивача на той факт, що відповідач [PERSON] проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє її від обов`язку виховання та утримання доньки [PERSON] , а тому дані докази не можуть бути достатньою підставою для задоволення цього позову. Враховуючи вищевикладене, встановлення факту перебування на утриманні [PERSON] доньки [PERSON] впливає на права та законні інтереси відповідача [PERSON] , як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше. У судовому засіданні позивач підтвердив, що відповідач [PERSON] не позбавлена батьківських прав відносно дитини. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач не здатна виконувати батьківські обов`язки в силу об`єктивних обставин. Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. З урахування наведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed