Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідачем не виконується рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/20537/18 від 20 листопада 2019 року щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами №434-Ф від27 жовтня 2005 року, та № 506-Ф від 27 січня 2006 року, укладеними між [PERSON] та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк». Позивач зазначає, що наразі є належним стягувачем за вказаними договорами. Оскільки відповідач не погашає заборгованість за кредитними договорами, позивач просить суд стягнути із неї 3% річних за прострочення грошового зобов`язання та інфляційну складову боргу, що становить 3 824 880,81 грн. Ухвалою суду від 04 червня 2004 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У жовтні 2024 року [PERSON] скеровано на адресу суду відзив на позовну заяву разом із зустрічною позовною заявою до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про визнання відсутнім у ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» права вимоги до [PERSON] як позичальника за кредитними договорами № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року, укладеними між [PERSON] та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», та права вимоги щодо стягнення з [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, за невиконання нею кредитних договорів № 434-Ф та № 506-Ф. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не має права на стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат (індексу інфляції), передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки ПАТ «Омега Банк» як первісний кредитор не передав їх до АТ «Дельта Банк». Відповідно АТ «Дельта банк», не маючи таких прав, не передав позивачу право на стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат (індексу інфляції), передбачених статтею 625 ЦК України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. У листопаді 2024 року представник ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» - адвокат Васильєва І.В. подала до суду відповідь на відзив, у якому вказує на те, що позивач має право стягувати зі [PERSON] кошти на підставі статті 625 ЦК України, оскільки це право передав ПАТ «Омега Банк» на користь АТ «Дельта Банк», а АТ «Дельта Банк» на користь ТОВ «ФК «Інвест-Кредо». Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року прийнято відмову [PERSON] від зустрічного позову до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про визнання відсутнім у ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» права вимоги до [PERSON] як позичальника за кредитними договорами № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року, укладеними між [PERSON] та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», та права вимоги щодо стягнення з [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, за невиконання нею кредитних договорів № 434-Ф та № 506-Ф, провадження у справі в цій частині закрито. У судовому засіданні відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову, просили застосувати позовну давність до виниклих правовідносин. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце, дату і час проведення повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судовим розглядом встановлено, що між позивачкою (як позичальником) та банком-кредитодавцем ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», пізніше перейменований в ПАТ «Омега Банк», було укладено кредитні договори № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року. 18 червня 2013 року між ПАТ «Омега Банк» як продавцем та АТ «Дельта Банк» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим номером № 1258, за яким АТ «Дельта Банк купив перелік прав вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі за кредитними договорами № 434-Ф та № 506-Ф. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] задоволено. Стягнуто заборгованість за кредитним договором № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року у розмірі 4 701 026,63 грн, у тому числі тіло кредиту - 2 920 146,55 грн, проценти - 1 780 880,08 грн (за період з 27 жовтня 2005 року по 26 жовтня 2012 року), а за кредитним договором № 506-Ф від 27 січня 2006 року у розмірі 1 352 125,76 грн, у тому числі тіло кредиту - 835 295,25 грн, проценти 516 830, 51 грн (за період з 27 січня 2006 року по 22 січня 2012 року). 15 квітня 2020 року ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитними договорами № 434-Ф та № 506-Ф на підставі договору № 2227/К про відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером № 491, укладеного з АТ «Дельта Банк». Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (частина друга статті 509 ЦК України). Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Під час розгляду справи суд керується висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій зазначено: у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Указаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 341/915/16-ц). Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 915/880/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 912/48/19, від 18 вересня 2019 року у справі № 908/1379/17 тощо). Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18). Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, в яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді простроченої оплати відповідних товарів та послуг). Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, за змістом викладеного, нараховані на суму боргу інфляційні страти та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно пункту 2 договору № 2227/К про відступлення права вимоги від 15 квітня 2020 року новому кредитору (ТОВ «ФК «Інвест-Кредо») надано право вимагати від боржника сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Матеріалами справи доведено, що на час звернення позивача із позовом, [PERSON] не виконала грошового зобов`язання, пов`язаного з поверненням кредитного боргу, розмір якого установлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року, відповідно до якого заборгованість відповідачки за кредитним договором № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року становить 4 701 026,63 грн, у тому числі тіло кредиту - 2 920 146,55 грн, проценти - 1 780 880,08 грн (за період з 27 жовтня 2005 року по 26 жовтня 2012 року), а за кредитним договором № 506-Ф від 27 січня 2006 року у розмірі 1 352 125,76 грн, у тому числі тіло кредиту - 835 295,25 грн, проценти 516 830, 51 грн (за період з 27 січня 2006 року по 22 січня 2012 року). Отже, загальний розмір заборгованості стягнутої, рішенням суду у справі №753/20537/18 зі [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» складає 6 053 152,39 грн. Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості за несвоєчасне виконання зобов`язання відповідачем за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року на розмір заборгованості за кредитом в сумі 6 053 152,39 грн, було нараховано 3% річних, у розмірі 889 564,64 грн та інфляційне збільшення суми боргу - 2 935 316,17, що разом складає 3 824 880,81 грн. Судом під час розгляду справи встановлено наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання та інфляційної складової боргу. Доказів того, що на час нарахування банком вказаних сум боржником було погашено заборгованість повністю чи частково, відповідачкою суду не надано. Доводи відповідачки про відсутність правових підстав до застосування щодо виниклих правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України суд відхиляє, оскільки матеріалами справи доведено невиконання [PERSON] рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року. Твердження відповідачки про те, що [PERSON] належить право вимоги до [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант», предметом якого є право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року, договору № 01/07 відступлення права вимоги (цесії), укладеного між ТОВ «ФК «Актив-Гарант» та [PERSON] , предметом якого є право вимоги до [PERSON] за кредитними договорами № 434-Ф від 27 жовтня 2005 року та № 506-Ф від 27 січня 2006 року, суд визнає неспроможними. При цьому, суд виходить з положень чинного договору відступлення права вимоги, за яким позивач по справі набув право вимоги за кредитними зобов`язаннями [PERSON] та обставин, встановлених рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/15244/16 від 10 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, та яким задоволено позов АТ «Дельта Банк» - визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, зобов`язано ТОВ «ФК «Актив-Гарант» повернути банку оригінали документів. Ці доводи [PERSON] вже неодноразово були предметом судового розгляду, зокрема у справах №№ 354/397/17 та 753/20537/18, яким надавалась оцінка, та які були відхилені як безпідставні. Обставини, встановлені судовими рішеннями у справах 354/397/17 та 753/20537/18 щодо [PERSON] не потребують доказування в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України, а відповідач не має права на їх спростування та на переоцінку доказів. Обов`язковість судового рішення є одним із основних засад цивільного судочинства - стаття 129 Конституції України, пункт 7 частини третьої статті 2, статті 18 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Твердження [PERSON] про необґрунтованість указаних сум з підстав пропуску позовної давності, оскільки з позовом ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» звернулося в травні 2024 року, тоді як вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заявлено за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, суд визнає необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). У пункті 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2102-ІХ від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року, в редакції Закону № 3450-ІХ від 08 листопада 2023 року, який набрав чинності 30 січня 2024 року). Убачається, що позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» заборгованість на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 3 824 880,81 грн, яка складається з 3% річних - 889 564,64 грн та інфляційного збільшення - 2 935 316,17 грн, яка розрахована за період невиконання боржником грошового зобов`язання з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року включно, ураховуючи продовження строку позовної давності на час діє воєнного стану та карантину (з 02 квітня 2020 року), а також мораторію на статтю 625 ЦК України (з 24 лютого 2022 року), виходячи з розміру кредитної заборгованості, підтвердженої та стягнутої рішенням суду у справі 753/20537/18. Отже, зважаючи на викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними, допустимими доказами у справі, тому вони підлягають задоволенню в загальному розмірі 3 842 880,81 грн. На підставі частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір, сплачений при зверненні позивачем до суду з позовом, підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved