Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення із квартири. В обґрунтування вимог вказав, що позивачка на підставі договору дарування від 19.02.2020 року набула у власність квартиру [ADDRESS] . За вказаною адресою на момент набуття права власності позивачкою, а саме з 18.02.2019 року був зареєстрований та мешкає відповідач - [PERSON] , рідний брат її колишнього цивільного чоловіка. 07.12.2023 року позивачка як власниця вищевказаної квартири скористалася своїм законним правом і зняла з реєстрації місця проживання відповідача. Але, не зважаючи на це, відповідач по теперішній час продовжує мешкати у вказаній квартирі та ніякої участі в утриманні житла по оплаті послуг пов?язаних з утриманням квартири не приймає, в добровільному порядку не бажає забрати свої речі та залишити квартиру. Тим більше позивачка вирішила продати належне її житло, але зробити цього не може, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні нею своїм майном. Станом на сьогодні у відповідача відсутні законні підстави користуватися та проживати у вищевказаній квартирі, адже він не є членом її сім?ї, не веде із нею спільне господарство, не пов?язаний спільним побутом, у них відсутній спільний бюджет та взаємні права і обов?язки, а також враховуючи те, що ніяких договірних зобов?язань між ними щодо проживання відповідача не було і немає, а тому відповідач самоправно займає дане жиле приміщення, чим порушує права позивачки, передбачені ст. 41 Конституції України. Тому позивачка просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні нею належною їй квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з неї відповідача - [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 19.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] безоплатно прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (а.с.11-13). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] з 19.02.2020 року (а.с.14). Згідно Витягу про реєстрацію, наданого Костянтинівською міською радою, за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , в період 18.02.2019-07.12.2023, та [PERSON] , [INFO] , в період 30.10.2023-07.12.2023 (а.с.15). Згідно інформації щодо розрахунків за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , станом на 02.05.2024 року заборгованість за оплату комунальних послуг перед ОКП «Донецьктеплокомуненерго» становить 43616,98 грн., заборгованість за електропостачання станом на 09.05.2024 становить 21642,56 грн. (а.с.16). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що відповідач не є власником майна, членом сім`ї власника, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з власником і ведуть спільне господарство, тому і використовувати таке майно для проживання він не має права. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. …право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України». Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19. В даній Постанові ВС також зазначив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач посилався на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України. Таким чином, суд приходить до висновку, що проживання відповідача в квартирі, яка належить на праві власності позивачці на підставі договору дарування від 19.02.2020 року, перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні її майном. У зв`язку з цим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved