Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаною заявою в якій просить видати обмежувальний припис стосовно свого сина [PERSON] та встановити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] покласти на нього наступні обов`язки на строк 6 місяців: заборонити перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися ближче 300 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та у будь-який спосіб спілкуватися із нею; заборонити ведення листування, телефонних переговорів (в тому числі надсилати смс повідомлення) з [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] . Вони з сином проживають у житловому будинку, який є приватною власністю заявниці. Впродовж досить тривалого часу її син систематично вчиняє щодо неї насильство психологічного, економічного та фізичного характеру. Однією з причин вчинення сином домашнього насильства відносно неї є його пристрасть до алкогольних напоїв, що підсилює його гнів і ставить під загрозу її існування. [PERSON] неодноразово застосовував до неї фізичну силу, наносив побої та мордував, залишаючи на її тілі рани та синці. Заінтересована особа не раз намагався проганяти її з власного дому, вимагати гроші, оскільки сам ніде не працює. Коли вона відмовлялася надавати кошти чи з інших причин в її бік завжди лунала нецензурна лайка, погрози у фізичній розправі. За останні два роки відносно кривдника складено два протоколи про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП. Як стало відомо з даних Єдиного державного реєстру судових рішень за результатами розгляду даних протоколів Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області винесено постанови від 10.10.2023 року та від 16.09.2024 року. 12.05.2025 року за місцем проживання заявниці [PERSON] вкотре вчинив відносно неї домашнє насильство і працівниками поліції, які прибули за викликом, було складено Тимчасовий заборонний припис стосовно кривдника серія АА №642114 від 12.05.2025. За наведених обставин заяву просить задовольнити. Заявниця у судовому засідання 11 червня 2025 року просила надати строк для того щоб врегулювати стосунки з сином, але в судовому засіданні 20 червня 2025 року наполягала на задоволенні заяви та вказала, що поведінка сина дещо змінилася, але минуло надто мало часу, тому заяву вона підтримує. Заінтересована особа в судовому засіданні 11 червня 2025 року спочатку заперечував щодо заяви та пояснив, що мати його провокує, навпаки вона вимагає в нього гроші, забирає гроші які він отримує в якості субсидії. В судовому засіданні 20 червня 2025 року у вирішенні вказаної заяви поклався на розсуд. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є сином [PERSON] . Сторони спільно проживають за однією адресою: [ADDRESS] , дана квартира є власністю заявниці, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.03.2007 № 139919923. 12 травня 2025 року щодо [PERSON] видано заборонний припис. Припис винесено працівниками Івано-Франківського РУП у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства, а саме: 12 травня 2025 року вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері та йому заборонено було в будь який спосіб контактувати з постраждалою особою, тобто [PERSON] . Як вбачається із єдиного державного реєстру судових рішень [PERSON] двічі притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, постанови від 10.10.2023 року та 16.09.2024 року. Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ч 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що заявник обґрунтовано звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа [PERSON] . На підставі досліджених доказів, а саме звернень [PERSON] щодо вчинення домашнього насильства до правоохоронних органів, результатів вирішення таких звернень, досліджених доказів, які підтверджують факт застосування психологічного насильства, та свідчать що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. В той же час, суд вбачає, що сторони можуть проживати разом та стосунки між ними можна врегулювати, сторони можуть це зробити. Тож, у відповідності до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінюючи сам вид насильства (психологічне), ризики, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, суд приходить до висновку про необхідність покладення на заінтересовану особу обов`язків: заборонивши [PERSON] перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися ближче 200 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та у будь-який спосіб спілкуватися із нею; заборонити ведення листування, телефонних переговорів (в тому числі надсилати смс повідомлення) з [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Такі обов`язки слід покласти на термін 2 (два) місяці, оскільки суд вбачає, що у вказаний термін сторони можуть дійти примирення, а [PERSON] змінити своє ставлення до матері, крім того, [PERSON] не має іншого місця проживання. В силу ч. 3ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: partial