Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, з урахуванням уточненої позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути із відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 23.05.2023 у розмірі 11 100 доларів США, що еквівалентно 459 490,05 грн, та 234 815 грн, що у сукупності складає 694 305,05 грн. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладений договір позики, який згодом оформлений за домовленістю сторін у простій письмовій формі власноруч cформованою відповідачем розпискою від 23.05.2023, на загальну суму 11 100 доларів США та 643015 грн, яка складається із: 2 500 доларів США, 8 600 доларів США, 400 000 грн, а також додатково, у випадку реалізації різографа - 110 000 грн та 133 015 грн. Тому позивач вважав, що зі змісту вказаної боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця. Позивач зазначав, що на час звернення до суду - 05.02.2024, відповідач у період з 27.12.2023 по 04.01.2024, сплатив лише частину боргу у розмірі 508 200 грн шляхом перерахування коштів на карту позивача, тим самим підтвердив наявність у нього боргу за розпискою. Ці кошти були перераховані після здійснення продажу різографа, факт продажу якого підтверджується видатковою накладною від 02.11.2024 № DT-000107, вартість якого цілком покривала розмір боргу, проте відповідач сплатив 508 200 грн та заявив, що виплат більше не буде, оскільки у нього є інші потреби, на які він їх вже витратив. Окрім цього, позивач посилався, що на будь-які усні прохання повернути решту боргу відповідач не реагував, протягом чотирьох місяців з боку відповідача не вчинялися будь-які дії стосовно повернення боргу, він уникав зустрічей та телефонних розмов. Тому позивач просив стягнути із відповідача суму боргу за договором позики і кошти від реалізації різографа. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2024 позовну заяву позивача було передано на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2024 справу передано до провадження судді Усатової І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 20.05.2024 позивачем на виконання вимог ухвали від 29.04.2024 подано до суду позовну заяву у новій редакції. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 03.06.2024 у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. 27.08.2024 позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів. 16.12.2024 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. Заперечення проти позову мотивував тим, що додана до позову розписка не містить даних про отримання ним у борг від позивача зазначених сум коштів як 23.05.2023, так і у будь-яку іншу дату, а також не містить даних про укладення та умови договору позики, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Водночас цією розпискою визначено, що у разі реалізації різографу SIN: 32060025 через ТОВ «ДЕТАКО», директором якого він є, необхідно виплатити позивачу кошти: 110 000 грн компенсації за продаж різографу та 133 015 грн виплата компенсаційних за виконаний проєкт. Тому відповідач вважав, що між сторонами розпискою були врегульовані комерційні відносини щодо спільної діяльності з придбання, транспортування, розмитнення та реалізації різографу SIN:32080025, а не відносини, що випливають із договору позики. Відповідач зазначав, що фактично між позивачем та ним існують партнерські відносини у сфері оптової торгівлі поліграфічною технікою, яка реалізується переважно через ТОВ «ДЕТАКО», проте через бажання позивача не входити до складу учасників ТОВ «ДЕТАКО», сторонами досягнуто домовленості щодо оформлення позивача у штат ТОВ «ДЕТАКО», що дозволяло останньому лишатися не публічним - таким, відомості щодо якого відсутні в ЄДРПОУ. Вказував, що 19.09.2019 позивача було прийнято на посаду комерційного директора ТОВ «ДЕТАКО» (засновником якого є відповідач) та досягнуто домовленості щодо розподілу як робочих обов`язків так і прибутку підприємства. На позивача покладалися обов`язки щодо пошуку потенційних клієнтів на придбання поліграфічної техніки, проведення організаційних заходів щодо її транспортування та розмитнення, пошук та залучення інвесторів для придбання техніки та саме ці відносини знайшли своє відображення у розписці від 23.05.2023, що полягало у такому: позивач на відомих йому умовах залучив кошти інвесторів для оплати транспортних послуг, митних формальностей та частини вартості поліграфічного обладнання, від реалізації якого через ТОВ «ДЕТАКО» мав отримати зазначену у розписці винагороду. Тому він зобов`язався віддати позивачу кошти у сумі 110 000 грн та 133 015 грн після продажу різографу SIN:32080024, а не повернути отриману у борг суму коштів. Посилається, що зі змісту розписки не вбачається передача йому коштів, зокрема і на умовах терміновості та зворотності та відповідно не підтверджено факт укладення сторонами договору позики. Сама розписка від 23.05.2003 не може вважатися борговим документом, оскільки вона не містить умов зобов`язального характеру для нього у частині повернення будь-яких коштів позивачу. Тож оскільки розписка 23.05.2023 року не підтверджує факт отримання коштів у борг від позивача та відповідно виникнення у нього обов`язку з їх повернення на вимогу позивача (кредитора), позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також посилається, що позивач аргументує свої вимоги зокрема фактом продажі різографу, зазначеного у розписці - SIN:32080025, проте на підтвердження такої обставини долучає до позовної заяви копію видаткової накладної, щодо продажу іншого обладнання - різограф RISO A2 (S-9181). 20.12.2024 позивачем подано до суду відповідь на відзив у якому останній на спростування доводів відзиву зазначив, що відповідачем пропущено строк на подання відзиву. Вказує, що у розписці від 23.05.2023, яка написана відповідачем власноручно без жодного примусу, відповідач зазначив, що передав різограф не як предмет договору, а як предмет вже існуючого зобов`язання з повернення позичених коштів, повернення яких є предметом спору. Згідно даних банківської виписки з його рахунку, відповідач робив ряд переказів на його користь з призначенням платежу: «повернення коштів згідно договору № 0122 від 14.01.2020». Водночас дописані у дужках фрази «залог оплаты транспортных услуг» та «оплата ндс-таможенных сборов» є нічим іншим, як вказівкою цільового використання відповідних позичених відповідачем сум, оскільки відповідач позичив у нього гроші на покриття зобов`язань по виплаті мита, ПДВ та транспортних послуг на поставку обладнання, яке не зовсім не стосується предмета застави (різографа Riso A2 про який йдеться в розписці). Ці кошти були необхідні відповідачу для оплатити поставки обладнання - аркушелічільної машини «Uchida coutron twin» за договором від 12.12.2022 № 22-81-408 між ТОВ «Детако» та НБУ, що позначений у розписці як «проєкт Uchida». Позивач вказував, що він позичав кошти особисто [PERSON] як фізичній особі, а не ТОВ «Детако». Позичені кошти були використані [PERSON] для фінансової допомоги ТОВ «Детако», директором та учасником якого він є, і завдяки наданій ним позиці у той момент [PERSON] вдалося врятувати свій бізнес. Коли всі питання з поставкою аркушелічільної машини «Uchida» для Національного банку України були вирішені, відповідач заявив, що грошей у нього немає, але погодився дати розписку та передати у заставу різограф Riso A2, який у нього був в офісі, та мав вартість приблизно співмірну з сумою позичених коштів. Тому реалізація різографа через ТОВ «Детако» за своєю правовою природою була відкладальною обставиною, у випадку настання якої відповідач мав виплатити комісійну винагороду та компенсувати пов`язані з продажем витрати, а з суми виручених від продажу коштів [PERSON] мав повернути йому борг. Оскільки позивач був зацікавлений у якнайшвидшому поверненні позичених коштів, то зі свого боку доклав всіх можливих зусиль для пошуку покупця (ніс витрати на зустрічі, поїздки, бензин, послуги зв`язку тощо). Саме тому у розписці і був передбачений пункт «компенсація за продаж різографа 110 000 грн», а також комісійна винагорода у розмірі 133 015 грн за проєкт «Uchida» (продаж аркушелічільної машини «Uchida countron twin», який був повністю завершений 17 травня 2023 р. введенням машини в експлуатацію). Однак після успішної реалізації різографа [PERSON] погасив лише частину боргу та дав зрозуміти, що не має наміру повертати решту позичених коштів. Окрім цього, позивач посилався, що з січня 2023 року між ним та ТОВ «Детако» припинено трудові відносини. 03.03.2025 відповідачем подано заперечення на відповідь позивача, у якій відповідач зазначив, що ним не ставилось під сумнів складення листа на ім`я позивача 23.05.2023 листа, який останній іменує розпискою, з прийманням на себе зобов`язань в межах довготривалих партнерських відносин щодо виплати позивачу винагороди за результатами продажу різографу SIN:32080024. Тобто розписка не є борговою, оскільки не містить жодної інформації щодо отримання коштів в борг, обов`язку щодо повернення коштів у певний період часу. Натомість предметом її врегулювання є передача позивачу в заставу різографу RISO A2 за позичені раніше кошти без зазначення у кого, ким та на яких умовах такі кошти було позичено. Позивач, будучи рівним партнером у довготривалих відносинах щодо реалізації поліграфічного обладнання, залучав кошти інвесторів для оплати транспортних послуг, митних формальностей та частини вартості поліграфічного обладнання, від реалізації якого через ТОВ «ДЕТАКО» отримував винагороду, у тому числі і ту, що передбачена у «розписці» від 23.05.2023. Тому відповідач зобов`язався виплатити позивачу кошти у сумі 110 000 грн та 133 015 грн після продажу різографу SIN:32080024 через ТОВ «ДЕТАКО», жодних інших зобов`язань за згаданою розпискою у нього не виникало. Окрім цього, надані позивачем докази переказів коштів додатково підтверджують систематичність відносин між сторонами спору та ніяк не стосуються жодних боргових зобов`язань (що і вбачається з призначення платежів), а систематичний рух коштів між позивачем та відповідачем, як партнерами у спільній справі, мав місце як до дати, зазначеній у розписці, що є предметом розгляду у цій справі, так і після. Він здійснював повернення коштів на рахунок позивача («повернення коштів згідно договору №0122 від 12.01.2022») з рахунку ФОП за відповідними господарськими операціями і у періоди, що передували даті складення «розписки» - 23.05.2023, а позивач також у межах партнерської діяльності перераховував кошти на його користь. Складання розписки 23.05.2023 було вимогою позивача, обумовленою юридичним оформленням призупинення трудових відносин із ТОВ «ДЕТАКО» за відповідним наказом від 01.01.2023 (про надання відпустки без збереження заробітної плати) з метою фіксації існуючих зобов`язань підприємства перед позивачем, який, як зазначалось раніше, залучав кошти інвесторів для оплати транспортних послуг, митних формальностей та частини вартості поліграфічного обладнання. Передача ж різографу RISO A2, зазначеного у розписці від 24.05.2023, здійснювалась саме для можливості гарантування позивачем своїх зобов`язань перед інвесторами, кошти яких залучалися для покриття частини транспортних послуг та митних формальностей в діяльності ТОВ «ДЕТАКО». 17.04.2025 позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів. 22.04.2025 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.04.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити здебільшого, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити здебільшого посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позову та запереченнях на відповідь. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом установлено, що 23.05.2023 [PERSON] склав письмову розписку про те, що він передає [PERSON] різограф RISO А2 в якості застави за позичені раніше гроші, а саме: 2 500 доларів США (застава оплати вартості транспортних послуг); 8 600 доларів США (оплата НДС - митних зборів); 400 000 грн (оплата боргу). Додатково: у випадку реалізації різографа SIN: 32080025 через ТОВ «Детако», директором якого він є, негайно виплатити [PERSON] таку суму: 110 000 грн - компенсація за продажу різографа; 133 015 грн - виплата комісійних за виконаний проєкт «Uchida» (а.с. 25). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі предуявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Водночас факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц. Досліджуючи зміст розписки від 23.05.2023 та враховуючи наведені вище положення закону і висновки КЦС ВС, суд установив, що надана відповідачем розписка є борговою, позаяк у ній прямо зазначено про отримання в позику коштів (дослівно: передаю ризограф в качестве залога за одолженые ранее деньги, а именно: 2 500 доларов США (залог оплаты транспортных услуг); 8 600 доларов США (оплата НДС - таможенных сборов); 400 000 грн (оплата долга). Тобто автор цієї розписки (відповідач) беззаперечно підтвердив існування між ним та адресатом цієї розписки (позивачем) відносин позики, відповідно до яких відповідач раніше (до написання розписки) отримав від позивача кошти (дослівно: одолженые ранее деньги) у вищезазначеному розмірі. Тому справжня правова природа правовідносин сторін у цьому випадку виходила із договору позики, а суть написаної розписки полягала у письмовому підтвердженні факту існування цих правовідносин, отримання коштів (існування боргу) та отримання позивачем від відповідача різографа у якості застави для гарантування виконання зобов`язань. Та обставина, що ця розписка написана пізніше за виникнення між сторонами правовідносин та отримання відповідачем коштів від позивача, не змінює суті та не спростовує факт існування правовідносин позики. Факт написання цієї розписки відповідач не заперечує. Отже, надана до суду копія розписки від 23.05.2023 є розпискою про отримання коштів (борговою), зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Зазначення в цій розписці будь-яких інших (супутніх) правовідносин між сторонами, як то передача майна у заставу, зобов`язання виплати компенсації та комісійної винагороди за реалізацію майна чи виконання проектів, не змінює її суті у частині правовідносин позики, які суд установив вище. Доводи відповідача про те, що розписка не містить даних про отримання ним у борг від позивача зазначених сум коштів як 23.05.2023, так і у будь-яку іншу дату, суд відхиляє, позаяк судом вище встановлено зворотнє. Та обставина, що розписка не містить даних про умови договору позики, зокрема щодо строку повернення позики, не спростовує існування цих правовідносин. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Тому незазначення у розписці від 23.05.2023 умов повернення позики не суперечить цивільному законодавству, а навпаки врегульовано ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Не обґрунтованими є й доводи відповідача про те, що розписка від 23.05.2003 не містить умов зобов`язального характеру для нього у частині повернення будь-яких коштів позивачу, позаяк сама суть правовідносин позики (ст. 1046 ЦК України) визначає обов`язок повернення позики, а відповідач написаною розпискою підтвердив факт отримання коштів в позику (дослівно: одолженые ранее деньги). Ті обставини, що позивач був працевлаштований у ТОВ «Детако», між ним і відповідачем могли існувати інші партнерські комерційні відносини, як і зазначення у розписці мету отримання коштів, на переконання суду, не спростовує факт існування правовідносин позики. З огляду на це, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт передачі відповідачу у позику коштів, а саме: 2 500 доларів США; 8 600 доларів США; 400 000 грн. Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як було зазначено судом вище, розпискою від 23.05.2023 строк повернення позики не зазначений. Проте відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Під час розгляду цієї справи позивач зазначав, що відповідачем частково повернуто кошти у сумі 408 200 грн, що підтверджується наданими банківськими виписками по рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до наданих банківських виписок АТ КБ «Приватбанк» на банківських рахунок позивача від [PERSON] за період з 27.12.2023 по 04.01.2024 надійшли кошти у загальній сумі 408 200 грн (а.с. 47-52, 111, 112). Водночас призначення платежу у цих переказах зазначене «згідно договору № 0122 від 14.01.2020» або ж взагалі відсутнє. Копії договору № 0122 від 14.01.2020 до суду не надано. Тобто документального підтвердження сплати цих коштів саме на виконання розписки від 23.05.2023 позивачем не надано, проте оскільки позивач стверджує про сплату відповідачем йому саме 408 200 грн на виконання розписки від 23.05.2023, то суд вважає повернутою саме таку суму позики. Окрім цього, як доказ того, що відповідачем було отримано вимогу про повернення коштів та у нього виник обов`язок повернути кошти позивачу, суд сприймає саме факт повернення відповідачем позики у розмірі 408 200 грн, який не міг би бути здійснений без відповідної вимоги позивача. Тож у цьому випадку неповернення коштів відповідачем зумовлене саме запереченням факту існування у нього зобов`язань, що є необґрунтованим. Статтю 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, за вимогами ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Оскільки на порушення норм закону та умов договору позики відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, позику не повернув, у зв`язку із чим у позивача наявні підстави вимагати виконання умов договору із застосуванням встановленим законом правових наслідків його неналежного виконання. Виходячи з викладеного вище, а саме, встановлення факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь боргу у сумі 451 290,05 грн, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів у гривневому еквіваленті за курсом, станом на подання заяви про збільшення позовних вимог - 21.04.2025 (11 100 доларів США (позика) х 41,3955 грн (курс станом на 21.04.2025) = 459 490,05 грн (позика у гривневому еквіваленті) + 400 000 грн (позика) - 408 200 грн (повернута частина позики) = 451 290,05 грн). Водночас не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача 110 000 грн та 133 015 грн з огляду на таке. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав про порушення відповідачем зобов`язань за договором позики та покликався на вимоги 1046, 1047, 1049 ЦК України. Однак із розписки від 23.05.2023 установлено, що у випадку реалізації різографа SIN: 32080025 через ТОВ «Детако» [PERSON] зобов`язувався негайно виплатити [PERSON] 110 000 грн компенсації за продажу різографа та 133 015 грн комісійних за виконаний проєкт «Uchida». Тобто ці зобов`язання очевидно не охоплювалися правовідносинами позики, а тому такі кошти не підлягають стягненню як заборгованість за договором позики. Будь-яких інших вимог позивачем не заявлено. Тому у цій частині позову слід відмовити. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 512,90 грн., сплачений позивачкою при зверненні до суду.

Outcome: partial