Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з дати пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , від якого у сторін є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , дитина залишилася проживати з батьком та його матір`ю, бабусею хлопчика [PERSON] . На даний час дитина проживає з батьком, він самостійно займається її фізичним та духовним розвитком, піклується про здоров`я, забезпечує лікування, здобуття освіти, піклується про якісний відпочинок та дозвілля, що потребує значних фінансових витрат. У зв`язку з цим просить стягувати з Відповідача аліменти на утримання дитини. 17 червня 2025 року представником Позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористалася, в судове засідання не з`явилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила. 12 червня 2025 року на електронну адресу суду надійшла сканована заява від імені [PERSON] , в якій особа зазначила, що вже довгий час проживає за межами України, син проживає в Україні з батьком та бабусею, перебуває на утриманні батька. Позов визнає, просить розгляд справи проводити за її відсутності. Оскільки вказану заяву подано у сканованому вигляді на електронну адресу суду, її не підписано у встановленому законом порядку електронним цифровим підписом, Суд позбавлений можливості пересвідчитися в особі, яка подала таку заяву, у зв`язку з чим вона не приймається до уваги. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі «СК України») визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Таким чином, Суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. Так, Судом встановлено, що сторони з 13.01.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.03.2022 року у справі №344/1836/22, яке набрало законної сили 15.04.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103679319). Від даного шлюбу у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що на даний час дитина проживає з ним, він самостійно займається її фізичним та духовним розвитком, піклується про здоров`я, забезпечує лікування, здобуття освіти, піклується про якісний відпочинок та дозвілля, що потребує значних фінансових витрат. Тому просить стягнути з матері дитини аліменти на його утримання. Відповідно до частини 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно». Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18. За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18). Обов`язковою умовою для стягнення аліментів на дитину на користь одного з батьків є факт проживання з ним самої дитини, на утримання якої і стягуються аліменти (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі №188/1029/19). Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів (постанова ВС від 3 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20). Отже, в сімейному законодавстві першочерговим критерієм врегулювання порядку виконання обов`язку щодо утримання дитини одним із батьків є домовленість між батьками дитини, і лише в разі її відсутності відповідний спір щодо наявності та обсягу такого обов`язку може вирішуватися в судовому порядку. При цьому, правом на подання відповідного позову про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживають діти. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В той же час частиною 1 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, чинне законодавство передбачає наступні варіанти визначення місця проживання дитини, зокрема, дитини, яка не досягла десяти років: - за згодою батьків; - за рішенням суду або висновком органів опіки та піклування про підтвердження місця проживання дитини (якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина). У спірних правовідносинах відсутні належні докази, які б підтверджували ту обставину, що батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] , за взаємною згодою, або ж в судовому порядку чи через орган опіки та піклування визначили місце проживання дитини з батьком. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.03.2022 року у справі №344/1836/22, яке набрало законної сили 15.04.2022 року, питання щодо місця проживання дитини не вирішувалося. Посилання в позовній заяві на те, що на даний час дитина проживає з батьком, не підтверджують належними засобами доказування, окрім пояснень представника Позивача, що не є джерелом доказів у цивільній справі. До позовної заяви [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що малолітня дитина проживає з ним, зокрема, наприклад, документів на підтвердження адреси реєстрації дитини за місцем проживання батька. Так, згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 17.01.2023 року, який додано до позовної заяви, місце проживання Позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Натомість, згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманого на запит суду, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Принагідно Суд зауважує, що місце проживання матері дитини (Відповідача) також зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманого на запит суду). Отже, посилання Позивача на те, що дитина проживає з ним, а, відтак, він має право на отримання аліментів від того з батьків, хто проживає окремо від дитини, не підтверджуються належними засобами доказування. Рішення суду чи органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в матеріалах справи відсутні. Короткострокові чи довгострокові поїздки одного із батьків за кордон, не є підставою для висновку про визначення місця проживання з іншим із батьків та, як наслідок, наявності підстав для стягнення аліментів. А тому Суд, нагадуючи про те, що правом на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів наділено тільки того із батьків, з ким проживає дитина, - зауважує, що в даній цивільній справі відсутні належні та допустимі докази визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , як чи з матір`ю, так чи з батьком, як і докази на підтвердження того, що хтось із них самоусунувся від утримання дитини. Суд також зауважує, що в позовній заяві Позивач не посилається на те, що матір дитини самоусунулася від його утримання. Право на стягнення аліментів на утримання дитини з того із батьків, який проживає окремо від дитини, на користь того, з ким проживає дитина (у разі наявності спору з цього питання) безпосередньо пов`язане з питанням місця проживання дитини. У спірних ж правовідносинах у матеріалах справи відсутні докази вирішення сторонами питання щодо місця проживання їх малолітньої дитини в порядку статті 160 чи 161 СК України. Суд також звертає увагу сторін на те, що частиною 2 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства (стаття 9 СК України). При здійсненні судочинства суд не може підміняти собою інші органи, зокрема, органи, які вчиняють нотаріальні дії, а судові рішення не можуть підміняти посвідчення правочинів. При цьому, Суд наголошує, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року. Проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства, Суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 11, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed