Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] , а також стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] у розмірі однієї четвертої частини від його заробітку (доходу), але не менше розміру визначеного законодавством починаючи з 11 лютого 2020 року і до повноліття дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що малолітній [PERSON] є його онуком. Мати [PERSON] - донька позивача померла [INFO] . [PERSON] разом зі старшим братом [PERSON] після смерті матері проживає з позивачем та його дружиною, знаходиться повністю на їх утриманні. Батько [PERSON] - відповідач [PERSON] , після виявлення хвороби у доньки позивача покинув сім`ю, не цікавився її здоров`ям, не приймав участі у лікуванні, похованні, навіть не прийшов на її похорон. Дитиною відповідач з часу залишення сім`ї не цікавився, не надавав коштів на його отримання, не виконував батьківські обов`язки. Бабуся [PERSON] ( мати відповідача) зверталась до Лисичанського міського суду із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] . Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області у справі 415/5861/18 позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , а також стягнено аліменти на його утримання. Після позбавлення батьківських прав відповідача позивач, рішенням Виконавчого комітету Лисичаньскогї міської ради № 292 від 18.06.2019 року був призначений опікуном онука [PERSON] . Відповідач звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Лисичанського міського суду у справі № 415/5861\\28 від 12.03.2019. Під час розгляду справи, позивач подала заяву про відмову від позову в порядку ст. 206,373 ЦПК України, в наслідок чого 21.10.2020 року апеляційний суд постановив ухвалу, згідно якої заяву позивача про відмову у позові було прийнято, рішення Лисичанського міського суду від 12.03.2019 року визнане не чинним. Але навіть після рішення апеляційного суду відповідач продовжив не виконувати свої батьківськи обов`язки відносно свого малолітнього сина, на проявляв до нього цікавості не забезпечував матеріально, в той же час цинічно оформив матеріальну допомогу від держави за наглядом за дитиною до триріччя, та втратою годувальника всі кошти витратив на власні потреби. Після смерті доньки її діти [PERSON] та [PERSON] - онуки позивача проживають спільно з позивачем. Усі наявні матеріальні витрати на дітей позивач покриває за власний рахунок, постійно піклується про матеріальне, духовне забезпечення онуків. Коли на початку квітня 2022 року почались сильні обстріли міста, позивач з родиною був вимушений виїхати спочатку до Дніпропетровської області, потім Вінницьку, а після цього на початку 2022 року переїхали до м. Києва, де мешкають по цей час. Відповідач знає про місце проживання сина, але за весь час не витратив на нього ні копійки. За всі три рази, коли відповідач приходив до [PERSON] тільки одного разу пригостив цукеркою, а в вересні 2024 року прийшовши на спортивний майданчик де була дитина, не пізнав його і пішов геть. Життям і успіхами [PERSON] в школі та у спорті ніколи не цікавився, не цікавився його здоров`ям, що є свідченням його небажання займатися вихованням сина на протязі семи років. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року відкрито провадження розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації надати на адресу суду висновок органу опіки та піклування щодо доцільності /не доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно сина [PERSON] [INFO] . 14.04.2025 року на адресу суду надійшов Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач, в судовому зсіданні підтримав позовні вимоги та викладені у позові обставини, просив позов задовольнити з обставин викладених в позові. Відповідач, не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву, в судове засідання не з`явився, про час, місце судового засідання був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. З врахуванням викладеного суд вважає за доцільне првести розгляд справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, направив на адресу суду заяву в якій підтримує позовні вимоги та просить слухати справу у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 19 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб ( а.с. 19). [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 20). [INFO] [PERSON] померла ( а.с. 16). Згідно довідки КП ЛЖЕК № 6 № 42 від 07.02.2020 року, що видана [PERSON] , його донька [PERSON] зі своїми синами [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) сумісно проживали за адресою: [ADDRESS] з дня народження дітей по [INFO] . Діти весь визначений період часу і до смерті матері проживали сумісно з нею, а рідний батько разом зі своєю дружиною під час хвороби доньки цілодобово були поруч та по черзі здійснювали постійний догляд. [PERSON] ( [INFO] ) чоловік [PERSON] , покинув сім`ю і не мешкав разом з жовтня 2016 року ( а.с. 21). 18.06.2019 року № 292 Лисичанської міської ради призначено опікуном громадянина [PERSON] над малолітнім онуком [PERSON] [INFO] до повноліття у зв`язку із смертю матері [PERSON] ( а.с. 27). Згідно довідки № 184 від 07.02.2020 року ДНЗ «Калінушка» [PERSON] дійсно відвідує дитячий садок «Калінушка» з серпня 2018 року, вихованням займаються тільки дідусь [PERSON] та його дружина. Батько не відвідує батьківські збори, не приводить дитину у дитячий садок, не приймає участь у вихованні дитини. Кошти за харчування [PERSON] в саду сплачує дідусь [PERSON] ( а.с. 29). Згідно довідки Громадської організації «Лисичанська федерація гімнастики» від 05 лютого 2020 року, [PERSON] дійсно відвідує ГО «Лисичанську федерацію гімнастки» за напрямком «акробатичні стрибки» з вересня 2019 року. Дідусь [PERSON] долучає онука до спорту, супроводжує його на змаганнях, відвідує батьківські збори, приводить до спортивного залу та забирає з тренувань, приймає участь у вихованні дитини ( а.с. 30). Відповідно до довідки від 01.02.2020 року, виданої дільничним лікарем-педіатром, [PERSON] [INFO] проживає з дідусем, догляд за дитиною, відвідування дитячої поліклініки, виконання призначень лікаря під час хвороби, виконує його дідусь [PERSON] (а.с. 31). Наказом № 73 від 19.11.2021 року служби у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області зобов`язано влаштувати малолітню дитину, [PERSON] [INFO] , тимчасово в сім`ю громадян [PERSON] та [PERSON] , у звязку з тим, що його мати [PERSON] померла ( а.с. 14). Відповідно до довідки від 26.12.2022 № 3004-5002458376 [PERSON] є внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживання у [ADDRESS] ( а.с. 46). Відповідно до довідки від 26.12.2022 № 3004-5002458380, [PERSON] є внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживання у [ADDRESS] ( а.с. 47). Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав за заявою про відновлення втраченого провадження Лисичанського міського суду Луганської області № 415/1008/20 - відмовлено ( а.с. 50). Відповідно до довідки № 60 від 28.10.2024 р., [PERSON] навчається у 40Б класі середньоосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 103 м. Києва ( а.с. 51). Відповідно до довідки Громадської організації «Київський спортивний клуб бойових мистецтв Файтер», [PERSON] , [INFO] відвідує спортивний клуб бойових мистецтва «Файтер», дідусь [PERSON] долучає онука до спорту, супроводжує його на змаганнях, відвідує батьківські збори, приводить до спортивного залу та забирає з тренувань, забезпечує формою та спортивним інвентарем, приймає участь у вихованні дитини. Кошти за тренування сплачує дідусь [PERSON] ( а.с. 53). Згідно довідки № 195 від 07.11.2024 року, [PERSON] ( [INFO] ) відвідує Київську дитячо-юнацьку спортивну школу № 21, відділення футболу з серпня 2024 року, дідусь [PERSON] долучає онука до занять спортом, супроводжуючи його на змагання, відвідує батьківські збори, проводить до спортивного залу та забирає з тренувань, забезпечує формою та інвентарем, приймає активну участь у вихованні дитини ( а.с. 54). Наказом начальник служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 32 від 03 грудня 2024 року, наказано заступнику начальника відділу захисту прав дітей влаштувати малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] до родини діда [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , тимчасово на період з 01 листопада 2024 року до 01 травня 2025 року, чи до дня вибуття, або вирішення питання про форму влаштування дітей (а.с.55). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав ( протокол засідання від 09.04.2025 року), служба вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особа, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року No 789-ХІІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують до її жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 156 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що батько дитини ухилявся від виконання своїх обов`язків з виховання, добровільно не брав участі в утриманні, не цікавився вихованням та розвитком. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачкою заперечення на позов свідчить про інтерес до дитини. Разом із тим, положення частини першої статті 169 Сімейного кодексу України передбачають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав мають мати, батько, що позбавлені батьківських прав особисто. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року в справі No 404/6391/16-ц (провадження No 61-40224св18), від 06 травня 2020 року в справі No 753/2025/19 (провадження No 61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява No 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява No 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява No 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява No 31111/04). Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом встановлено, що з 2016 року, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, по відношенню до свого малолітнього сина [PERSON] , не цікавиться, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з ним, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, відповідач свідомо уникає зустрічей з дитиною, а тому суд у відповідності до приписів ст. 81 ЦПК України приходить до висновків, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина [PERSON] . Усі встановлені судом обставини дають ґрунтовні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника (ст. 14 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини є обґрунтованими, враховуючи ту обставину, що судом прийнято рішення про позбавлення відповідачів батьківських прав, а заявлений до стягнення їх розмір відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи, що позов подано до суду 19.12.2024 року, саме з цієї дати мають стягуватись аліменти на утримання дитини. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved