Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - Відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Янкова Ірина Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна особистою власністю та усунення від права на спадкування. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на те, що вона, [PERSON] , разом зі своєю донькою, [PERSON] , отримала для проживання 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , яку приватизували 28.04.2006 року. Позивач вказує, що починаючи з липня 2006 року стала проживати з чоловіком, [PERSON] , якого зареєструвала в своїй квартирі [ADDRESS] 18.07.2006 року. Проживаючи разом по [INFO], тобто майже 17 років, вони вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, спільні витрати, піклувались один про одного, підтримували шлюбні стосунки, мали взаємні права та обов`язки, як чоловіка та дружини, тобто проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В подальшому, Позивач разом з донькою вирішили продати вищевказану квартиру, та купити дві окремі квартири. Таким чином, 08.11.2007 року позивач разом із чоловіком купили собі квартиру [ADDRESS] . Кошти були сплачені особисто позивачем у розмірі 35 000 доларів США 00 центів, чоловік жодних грошових заощаджень не мав, бо працював найманим працівником з осені 2006 року по 14.03.2007 року, та тільки розійшовся зі своєю дружиною [PERSON] . 27.12.2007 року позивач вказує, що знялася з реєстрації в квартирі [ADDRESS] , та 15.01.2008 року зареєструвалась в квартирі [ADDRESS] . Також, позивач зазначає, що 24.05.2018 року її чоловік лише формально викупив у неї частину квартири [ADDRESS] , та став юридично власником квартири в цілому. Жодних питань щодо спільно нажитого майна між нею та чоловіком не виникало. [INFO] [PERSON] , у віці 55 років помер, у зв`язку із чим у встановлений законом строк після смерті чоловіка, Позивач звернулась до органу нотаріату із заявою про відкриття спадщини. Однак після заведення спадкової справи, від нотаріуса Позивач довідалася, що у спадкодавця [PERSON] є спадкоємиця другої черги - сестра її чоловіка, [PERSON] , яка також подала відповідну заяву нотаріусу на прийняття спадщини. Позивач вказує, що як дружина [PERSON] , має право на половину всього майна, яке вони придбали за спільні кошти, під час проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка. Також, вона має право на визнання за собою права власності на частину квартири [ADDRESS] , оскільки квартира в цілому була придбана за її особисті кошти, що були отримані від продажу її з дочкою особистої квартири [ADDRESS] . Таким чином, вказана частина квартири не може входити в спадкову масу після смерті її чоловіка [PERSON] . Також Позивач посилається на те, що не дивлячись на наявність тяжкої хвороби [PERSON] з 2019 р., перебування його в безпорадному стані в липні - серпні 2023 р., його сестра, [PERSON] , умисно ухилялася від своїх обов`язків щодо надання такої допомоги. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд, встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з 15.03.2007 року по [INFO], визнати особистою приватною власністю [PERSON] частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1561108612101 та усунути [PERSON] від права на спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву в якому просила суд відмовити в задоволені позову через його безпідставність та недоведеність. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що з 2018 р. відносини між Позивачем та спадкодавцем [PERSON] суттєво погіршились, і вони перестали проживати однією сім`єю. Відповідач наголошує на тому, що [PERSON] був забезпеченою людиною, мав власні кошти для існування, у зв`язку із чим догляд та турбота з боку Позивача після 2018 року йому не були потрібні. Відповідач також наголошує на тому, що на час хвороби свого брата [PERSON] вона допомагала йому по мірі можливості усім чим могла, та не ухилялась від надання такої допомоги. Відповідач також зазначає, що на день придбання спірної квартири, щоб не було подальших суперечок, квартиру придбали по частині на кожного з них, та в добровільному порядку було встановлено плату за квартиру. Далі, спадкодавець за власні кошти викупив у позивача частину такої квартири, та став одноосібним власником квартири. У зв`язку з чим, Відповідач просить суд у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, застосувавши також до вимоги про визнання особистою приватною власністю частини спірної квартири наслідки спливу строку позовної давності. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. В обґрунтування своїх доводів, посилалася на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні просили суд у задоволені позову відмовити у його повному обсязі із посиланням на доводи, що викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Янкова Ірина Володимирівна, у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву в якій просить розглядати справу без її участі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 27.11.20203 року в порядку забезпечення позову вирішено заборонити Державному нотаріусу Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Янковій Ірині Володимирівні (місце знаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 22а) вчиняти дії, спрямовані на видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом [PERSON] на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , до набрання законної сили рішенням суду у справі. Ухвалою суду від 29.02.2024 року вирішено витребувати у державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Янкової Ірини Володимирівни (місце знаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Робоча, 22а) належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 08.05.2024 року вирішено витребувати у Приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Жукової Ю.Ю. (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Дунаєвського, буд. 31) належним чином завірену копію заяви [PERSON] про те, що нерухомість не є спільною сумісною власністю, була набута у період сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але за особисті грошові кошти кожного з них, і яка була надана такої особою органу нотаріату під час посвідчення у нотаріальному порядку 25 травня 2018 року Договору, укладеному між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), щодо купівлі продажу частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.05.2024 року вирішено витребувати у АТ КБ «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, ІД, адреса для листування: 49094, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50, ідентифікаційний код: 14360570) відомості про відкритті (закритті) рахунки (особові, депозитні, комерційні) в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та рух фінансових операцій по рахункам, у тому числі карточними рахунками, які належать [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , у період з 01.01.2022 року по 27.11.2023 року. Ухвалою суду від 07.05.2024 року вирішено допитати в якості свідків позивача [PERSON] (за її згодою) та відповідача [PERSON] (за її згодою), а також [PERSON] . Ухвалою суду від 28.06.2024 року вирішено викликати та допитати в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 28.06.2024 року вирішено викликати та допитати в якості свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 31.10.2024 року вирішено призначити по даній цивільній справі посмертну судово-медичну експертизу. Ухвалою суду від 29.01.2025 року вирішено витребувати уКомунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд. 65) оригінал медичної картки стаціонарного хворого № 14391 КНП «КЛШМД» ДМР, терапевтичного відділення, де [PERSON] , [INFO] , перебував на лікуванні з 11.07.2023 року по 25.07.2023 року та витребувати у Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико - санітарної допомоги № 6» Дніпровської міської ради оригінал амбулаторної картки спостереження за життя [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та протоколи патологоанатомічного дослідження та гістологічного архіву (за наявності). З огляду на наведене, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 08.11.2007 р. Позивачем отримано від Закритого акціонерного товариства «АГРО» грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що еквівалентно 505 000 (п`ятсот п`ять тисяч) гривень в рахунок продажу ними квартири [ADDRESS] , що підтверджується розпискою від 08.11.2007 р. Судом також встановлено, що 08.11.2007 р. [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу, серія та номер ВКВ № 337181, реєстр № 14158 від 08.11.2007р. посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М за реєстровим № 14158 придбано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Оглядом такого договору було встановлено, що таке нерухоме майно було придбано зазначеними покупцями у спільну часткову власність. Таким чином, Позивачу та [PERSON] , на праві приватної власності належало по 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Речове право на вказане нерухоме майно у вигляді частки за кожним співвласником було зареєстровано у передбаченому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 26.12.2007 року за № 15616493 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 26.12.2007 року за № 15616493 відповідно. Судовим розглядом також встановлено, що 16.11.2007 р. між [PERSON] , [PERSON] та ЗАТ «АГРА» укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу серії ВКВ № 335572, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. за реєстровим № 6895. Матеріалами справи також підтверджено, в паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданим Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, 21.03.2000 р на ім`я [PERSON] наявна відмітка про зняття Позивача 27.12.2007 р. з реєстрації в квартирі [ADDRESS] , та 15.01.2008 р. місце проживання Позивача зареєстровано в квартирі [ADDRESS] . Судом також встановлено, що 24.05.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу частки квартири [ADDRESS] , серія та номер ННВ № 979058, реєстр № 371, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю, 24.05.2018 р. У матеріалах даної цивільної справи наявна спільна заява [PERSON] та [PERSON] від 24.05.2018 р. посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. в якій зазначено, що на час придбання квартири [ADDRESS] , відносно частки якої укладається договір купівлі-продажу, вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто знаходились у фактичних шлюбних відносинах, але кожен з них витратив на купівлю вищезазначеної квартири особисті грошові кошти, тому вищевказана квартира була придбана та зареєстрована ними у спільну часткову власність, по (одній другій) частці кожному та не є спільною сумісною власністю будь з ким. Як встановлено судовим розглядом, позивач наполягає на формальності означених положення нотаріально посвідчених договорів, стверджуючи про належність їй спірної квартири на праві особистої приватної власності. У свою чергу Відповідач вказану обставину заперечує, наполягаючи на тому, що така частка перейшла у власність померлого [PERSON] на підставі вказаного договору. Означене зумовлює виникнення цивільного-правового спору між сторонами. Судом також встановлено, що позивач разом з [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період з липня 2006 року. Дата початку спільного проживання сторонами визнається та не оспорюється, однак у сторін є спір щодо обставини кінцевого терміну такого проживання, оскільки Позивач наголошує на обставині такого проживання до моменту смерті спадкодавця, а відповідач стверджує про обставину такого проживання лише до 2018 року. Отже, саме стосовно обставин періоду проживання позивача разом із [PERSON] з 15.03.2007 року по [INFO] та набуття позивачем речових прав на вказане майно протягом вказаного періоду у сторін виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В матеріалах справи є наявними копії рахунків з комунальних служб по квартирі [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , оригінали сімейних фото [PERSON] та [PERSON] за період з 2006 по 2023 р.р., особисті записи [PERSON] про фінансові витрати в період 2019-2022 р., на особисті потреби, потреби Позивача та її онуків. Згідно медичної карти амбулаторного хворого № 169 КНП «ДЦПМСД №6» ДМР на ім`я [PERSON] , [INFO] встановлено, що 03.09.2019 р. він взятий на облік. 09.09.2019 р. у [PERSON] встановлено цукровий діабет, діабетична мікроангіопатія, ішемія нижніх кінцівок. Згідно медичної документації, яка надана суду щодо спадкодавця були здійснені відповідні медичні процедури, зокрема: а) 13.08.2019 р. консультований ендокринологом з приводу цукрового діабету середнього ступеня тяжкості; б) 09.09.2019 р. оглянутий окулістом, діагноз: міопія середнього ступеню обох очей, ангіопатія обох очей; в) 14.05.2021 р. оглянутий сімейним лікарем з приводу гіпертонічної хвороби з переважним ураженням серця без серцевої недостатності; г) 08.03.2023 р. сімейний лікар: цукровий діабет 2 типу з іншими уточненими неврологічними ускладненнями. Гіпертонічна хвороба з переважним ураженням серця; ґ) 06.04.2023 р. сімейний лікар: цукровий діабет 2 типу з іншими уточненими неврологічними ускладненнями. Гіпертонічна хвороба з переважним ураженням серця; д) 10.07.2023р. сімейний лікар: перитоніт не уточнений. Хвороба системи травлення. Також оглядом медичної картки стаціонарного хворого №14391 від 11.07.20223 р. судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , знаходився під стаціонарним наглядом з діагнозом: «злоякісне новоутворення Грудного відділу стравоходу», «Цироз печінки змішаного генезу», дата направлення в стаціонар 11.07.2023 р. При цьому на титульному листі медичної картки стаціонарного хворого №14391 від 11.07.2023 р. [PERSON] наявний запис «[NUMBER] [PERSON] (жена)». Судом також встановлено, що [INFO] помер [PERSON] ,що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.08.2023 року. Судовим розглядом встановлено, що Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 428/2023 щодо майна померлого [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. З матеріалів спадкової справи № 428/2023, вбачається, що після смерті [PERSON] позивач звернулась до Третьої Дніпровської державної нотаріальної конториіз заявою про прийняття спадщини за законом, що підтверджується заявою від 18.10.2023 року за № 2317. Оглядом вказаної спадкової справи встановлено, що після смерті [PERSON] до Третьої Дніпровської державної нотаріальної конторитакож, звернулась [PERSON] , що підтверджується заявою від 31.08.2023 року за № 428/2023. Згідно висновку експерта № 69 судово - медичної експертизи (комісійної) від 24.03.2025 року у [PERSON] [INFO] у період з липня - серпня 2023 р. виявлений цироз печінки, важка анемія, енцефалопатія з сенситивною атаксією. За твердженням судового експерта встановлені захворювання є важкими, хворий потребував екстреної допомоги. У цей період з липня - серпня 2023р. хворий потребував постійної сторонньої допомоги та догляду. Оскільки Позивач стверджує, що [PERSON] не має права на спадкування через ухилення від надання допомоги спадкодавцю який перебував у безпорадному стані, а у свою чергу Відповідач вказану обставину також не визнає та заперечує, то суд доходить висновку про наявність спору і щодо цієї обставини, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на частини квартири [ADDRESS] суд вказує про наступне. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно із ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На думку суду твердження Позивача про наявність правових підстав визнати за нею права власності на частину квартири [ADDRESS] , оскільки квартира в цілому була придбана за кошти, що отримані від продажу особистої квартири [ADDRESS] спростовується наступним. Як вказувалось вище, 08.11.2007 р. [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу, серія та номер ВКВ № 337181, реєстр № 14158 від 08.11.2007 р. посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М за реєстровим № 14158 придбано нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . При укладанні вищезазначеного договору купівлі - продажу [PERSON] та [PERSON] було складено спільну заяву від 24.05.2018 р. посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. За текстом такого документу сторони засвідчили своє волевиявлення щодо того, що «на час придбання квартири [ADDRESS] , відносно частки якої укладається договір купівлі - продажу, вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто знаходились у фактичних шлюбних відносинах, але кожен з них витратив на купівлю вищезазначеної квартири особисті грошові кошти, тому вищевказана квартира була придбана та зареєстрована ними у спільну часткову власність, по (одній другій) частці кожному та не є спільною сумісною власністю будь з ким». В подальшому, 24.05.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу частки квартири [ADDRESS] , серія та номер ННВ № 979058, реєстр № 371, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю, 24.05.2018р. Отже твердження Позивача, що купівля спірної квартири здійснена за її власні кошти, не відповідає дійсним обставинам справи, та суперечить її власним застереженням, що викладені нею та засвідчені у передбаченому законом порядку в момент укладання договору. Суд надає перевагу як доказу, саме таким письмовим застереженням Позивача, які об`єктивно відображали волевиявлення сторони на час їх посвідчення. Доказів того, що такі застереження були зроблені внаслідок недбальства, помилки чи інших негативних, впливаючих на зміст тексту такого застереження факторів, суду з боку Позивача не подано. Таким чином, суд вважає, що спірна квартира належала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по частці кожному, однак в подальшому перейшла в приватну власність одноособово [PERSON] внаслідок відчуження йому відповідної частки з боку Позивача. У зв`язку з чим, суд вважає, що у задоволені позовної вимоги [PERSON] про визнання особистою приватною власністю частини квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1561108612101, слід відмовити через недоведеність такої вимоги з боку позивача по справі. Стосовно необхідності застосування строку позовної давності суд вказує на наступне. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц. Крім того, сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц (провадження №61-16895св18). Оскільки в даному випадку суд відмовляє в задоволені вказаної позовної вимоги через її необґрунтованість, то в суду не має підстави застосовувати правові наслідки спливу строку позовної давності, навіть якщо і будуть встановлені умови для її застосування. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання позивача [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15.03.2007 року по [INFO], суд зазначає про наступне. Так, згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст.21 СК України). У свою чергу у постанові від 17.10.2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд зазначив, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Суд вважає, що при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Суд також враховує, що СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Суд приймає до уваги письмові докази, які надані позивачем та які підтверджують проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , а саме: фотографії на яких зображені позивач та [PERSON] за період з 2006 саме по 2023 роки, які святкують дні народження, проводять дозвілля, проводять разом відпустки та інше; квитанції про сплату позивачем за надані комунальні послуги за квартиру в якій вони проживали; особисті записи [PERSON] про фінансові витрати подружжя в період 2019-2022 р., у тому числі на забезпечення певних потреб Позивача та її родичів, медичні документи, які підтверджують лікування [PERSON] ; квитанції, які підтверджують витрати саме позивача на поховання [PERSON] . Також зі змісту вільних розповідей допитаних у судовому засіданні свідків, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мешкали разом за адресою: [ADDRESS] . Проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина приблизно шістнадцять років, несли обов`язки членів такої сім`ї, зокрема займались домашнім господарством, разом їздили на відпочинок, проводили дозвілля, робили ремонт в квартирі. Одночасно з цим судом також встановлено, що саме Позивач фактично несла витрати, що пов`язані із лікуванням перед смертю, безпосередньо самою смертю та захороненням спадкодавця, у зв`язку із чим рахунки на оплату таких послуг знаходяться безпосередньо у позивача. Суд вказує, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка у своїй сукупності всіх вищенаведених доказів з точки зору достатності, належності, допустимості та взаємозв`язку, наданих з боку [PERSON] що на думку суду відповідають критеріям належності, достовірності, достатності та допустимості, дають суду підстави стверджувати, що саме Позивач та [PERSON] мали усталені відносини, які притаманні подружжю, що виражались у взаєморозумінні та взаємодопомозі, організації спільного побуту, частково об`єднання та витрачання коштів для задоволення спільних побутових потреб. На переконання суду в даному випадку вищенаведені докази, що надані стороною позивача є більш вагомими та переважають над доказами сторони відповідача. І навпаки, оцінюючи докази, надані стороною відповідача суд не може дійти одностайного висновку, що вони переважають над доказовою базою, що надана позивачем із приводу предмету спору. У зв`язку з чим суд доходить висновку про доведеність вимог [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем - [PERSON] в період з 15.03.2007 р. по [INFO] у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ,суд вказує про наступне. За приписом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5статті 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За положеннями частини 3статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно частини 1 статті 1268 цього Кодексу спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з положеннями статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.1224 ЦК України, встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, при цьому вказані обмеження стосуються всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частину у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Тлумачення поняття «безпорадний стан» Верховний Суд України провів в справі №200/21452/15-ц від 17.10.2018 року. Це поняття стосувалося ст. 1259 ЦК України, але враховуючи, що вказана правова норма так само як і ст. 1224 ЦК України стосується спадкування і міститься в книзі шостій цього Кодексу, суд вважає за необхідне застосувати це тлумачення і в зазначеному спорі. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19). У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, судам роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. За загальним правилом позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги саме від спадкоємця-відповідача за умови отримання її від інших осіб, чи мав цей спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому згідно частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні за своїм змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2025 року в справах № 444/2061/23, від 26 червня 2023 року в справі № 466/6613/20, від 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15. В даному випадку допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав свідчення, що був близьким другом померлого та постійно спілкувався з ним аж до моменту смерті. Свідок зазначив, щоз 2019 р. у [PERSON] було встановлено діагноз цукровий діабет 2 типу: він почав постійно приймати ліки та потребував спеціальної дієти, яку йому забезпечувала Позивач.Навесні 2023 р. здоров`я [PERSON] погіршилось: він почував загальну слабкість, нездужання, запаморочення, нудоту і в липні 2023 р. він потрапив до лікарні. Далі, 25.07.2023р. [PERSON] виписали з лікарні, але він був дуже слабкий, не міг самостійно ходити оскільки тяжко хворів.Також вказаний свідок повідомив, що з квітня 2023 р. по [INFO] [PERSON] , спілкувався зі своєю сестрою [PERSON] в телефонному режимі повідомляв їй про свій стан здоров`я та неодноразово звертався до неї за допомогою. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення про те, що знайома з [PERSON] і [PERSON] багато років. Вони дружили сім`ями і часто ходили в гості один до одного.Також повідомила, що навесні 2023 р. здоров`я [PERSON] погіршилось і в липні 2023 р. він потрапив до КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги «ДМР». Під час медичних досліджень у нього був встановлений діагноз «злоякісне новоутворення Грудного відділу стравоходу» та «Цироз печінки змішаного генезу».25.07.2023р. [PERSON] виписали з лікарні, але він був дуже слабкий, тяжко хворів, відтак потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала [PERSON] .З моменту госпіталізації та весь час перебування [PERSON] у лікарні лише Позивач особисто взяла на себе всі турботи по лікуванню: купівлю ліків, приготування їжі, надання підтримки чоловіку.Крім того, всі витрати на поховання [PERSON] сплачувала особисто Позивач. Також свідок повідомила, що з весни 2023р. [PERSON] почав спілкуватись зі своєю сестрою [PERSON] та неодноразово звертався до неї за допомогою, але [PERSON] відмовилась будь-яким чином йому допомагати, незважаючи про наяву можливість надати таку допомогу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення, що[PERSON] з 2019 р. хворів на «цукровий діабет».Розповідала , що у липні 2023 р. він потрапив до КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги «ДМР». Під час медичних досліджень у нього був встановлений діагноз «злоякісне новоутворення Грудного відділу стравоходу» та «Цироз печінки змішаного генезу».Зазначала, що 25.07.2023 р. [PERSON] виписали з лікарні, але він був дуже слабкий та в тяжкому стані.Також свідок повідомила, шо [PERSON] неодноразово звертався до Відповідача за допомогою, однак остання - відмовилась її надавати. У зв`язку з чим суд доходить висновку, що Відповідач достеменно була обізнана про його тяжкий стан. Одночасно з цим, допитаний в судовому засіданні свідок на стороні Відповідача - [PERSON] надала свідчення, що в період з кінця лютого по середину травня 2023 р. надавала допомогу [PERSON] , а саме готувала їжу, прибирала та інше. Допомогу надавала приблизно один раз на тиждень на два тижні. Зазначила, що саме [PERSON] особисто просив її про допомогу. Крім того стверджувала, що [PERSON] не проживала за адресою: [ADDRESS] разом із спадкодавцем. На думку суду доводи свідка спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме виписний епікриз ІХ № 13257 від 11.05.2023р. відповідно до якого: хвора [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в відділенні ендокринології та ендокринної хірургії КНП «МКЛ № 4» ДМР з 20.04.2023р. по 11.05.2023р. з діагнозом аденома лівої верхньої прищитоподібної залози. Первинний гіперпаратиреоз. Госпіталізована в плановому порядку для операційного втручання. Отже період знаходження Позивача на стаціонарному лікуванні фактично збігається з періодом надання свідком допомоги спадкодавцю. Суд окремо вказує, що згідно висновку експерта № 69 судово - медичної експертизи (комісійної) від 24.03.2025 року у [PERSON] , [INFO] встановлено, що «……анамнез захворювання: вважає себе хворим близько 3- х місяців, коли виникла слабкість у нижніх кінцівках, загальна слабкість, за медичною допомогою не звертався. 11.07.2023 р. доставлений БШМД в зв`язку з важкістю стану госпіталізований до ВРІТ № 3» (стор.7). Також у висновку зазначено, що: «у період з липня - серпня 2023 р. виявлений цироз печінки, важка анемія, енцефалопатія з сенситивною атаксією. Встановлені захворювання є важкими, хворий потребував екстреної допомоги. У цей період з липня - серпня 2023р. хворий потребував постійної сторонньої допомоги та догляду». На підставі викладеного суд дійшов висновку, що [PERSON] мав важке захворювання у зв`язку з чим не міг самостійно забезпечити умови свого життя та мав потребу в постійному сторонньому догляді, допомозі та піклуванні, яка тривалий час надавалась Позивачем спадкодавцю. Отже, суд дослідивши зібрані у справі докази дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт тривалого безпорадного стану спадкодавця, а також, що він потребував сторонньої допомоги, яку надавала саме Позивач. Крім того, під час розгляду справи Відповідач зазначила, що з [PERSON] почала спілкуватись з 2018р., спілкування відбувалось в телефонному режимі та було дуже рідким (за 2020-2021р. бачились лише 2 рази) та в подальшому взагалі припинила спілкування зі спадкодавцем приблизно у лютому 2022 р., щодо стану його здоров`я їй нічого не було відомо, а про його хворобу довідалась лише на похованні. Однак, у відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, наступне: « …Позивач вказує, що на час хвороби мого брата, я ніяк не приймала участь в його житті. Даний факт теж є невірним, оскільки я допомагала своєму братові усім чим могла і на час хвороби і на день смерті організувала поховання. Коли він був дома за ним доглядала [PERSON] з якою я підтримувала зв`язок». Така суперечлива поведінка може бути розцінена як спроба, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Таким чином, в даній справі поведінка відповідачки є суперечливою, оскільки, не відповідає попереднім заявам, тому що пояснення Відповідача надані в судовому засіданні, щодо стану здоров`я [PERSON] , спілкування зі спадкодавцем та надані йому допомоги не відповідають попереднім поясненням, які викладені у відзиві на позовну заяву. Згідно з доктриною venire contra factum proprium ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, провадження № 14-175цс20. Суд враховує у розгляді цієї справи доктрину venire contra factum proprium, у зв`язку з чим критично оцінює твердження Відповідача, надані в судовому засіданні про те, що їй взагалі не було відомо про стан здоров`я [PERSON] , а про його хворобу вона довідалась лише на похованні. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. В даному випадку суд вважає доведеним той факт, що Відповідач у справі, достеменно знаючи про тяжку хворобу спадкодавця, що зумовлювала необхідність надання йому певної допомоги з її боку, фактично не здійснила дій, спрямованих на надання останньої, хоча спадкодавець потребував такої допомоги, і Відповідач мала об`єктивну можливість її надати. У зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення Відповідача від права на спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. При цьому для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу наведених норм процесуального законодавства вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, але при цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial