Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 21.04.2007 року він перебував з відповідачкою у шлюбі. Разом з тим, в подальшому,рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 07.08.2017 року шлюб розірвано. Від вказаного шлюбу у нього із відповідачкою народився син - [PERSON] , [INFO] . Зазаначав, що 30.10.2017 року його колишня дружина [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та взяла при одруженні прізвище « [PERSON] ». Крім того, зазначав, що після розірвання шлюбу [PERSON] жодного разу не поцікавилась життям сина, не з`являлась за місцем його проживання, та навіть не виявляла такого бажання. Зазначав, що повне фінансове утримання сина здійснює він, а мати дитини не надає жодної матеріальної підтримки. При цьому вказував, що з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, він із сином переїхали з міста Рубіжного до міста Вінниці, та [PERSON] взагалі не намагалась дізнатися чи перебуває її дитина в безпеці, чи не існує загрози його життю та здоров`ю, що ще раз підтверджує її абсолютне нехтування батьківськими обов`язками. Крім того, вказував, що участь [PERSON] у шкільному житті сина відсутня, оскільки мати навчанням не цікавиться, школу не відвідувала жодного разу за весь період навчання дитини в ній, контакт із навчальним закладом не підтримує зовсім. Зазначав, що мати також і не цікавиться здоров`ям свого сина, що підтверджується листом КНП «ЦПМСД» Рубіжанської міської ради Луганської області від 31.05.2024 року №350. Вважає, що дані фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення [PERSON] від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками та відсутністю сплати грошових коштів на утримання дитини. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, а також на те, що відповідачка самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина - [PERSON] , не приймає участі у його вихованні та утриманні, що свідчить про повну байдужість до подальшої долі сина, просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з ухиленням від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Крім того, просив також стягнути з відповідачки аліменти в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання заяви до суду і до повноліття дитини. Позивач в судовому засіданні, приймаючи участь в режимі відео конференції, позов підтримав та просив про його задоволення. Представник позивача [PERSON] підтримав позов з підстав, викладених у ньому та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься її заява, в якій вона вказала, що з доводами викладеними [PERSON] вона погоджується, та дійсно участі в житті сина не приймає, вихованням не цікавиться спілкування не підтримуєю Також, зазначила, що протягом тривалого часу вона проживає окремо, створила нову сім`ю, та намірів виховувати сина [PERSON] , у неї немає. Крім того, зазначила, що на адресу [PERSON] нею було направлено нотаріально - посвідчену заяву, в якій вона відмовилася від материнських прав стосовно сина [PERSON] . Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Томчук О.В., заперечувала проти задоволення позову, вказуючи про відсутні належних доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог, а також підтримала наданий суду висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/15736 від 10.03.2025 року, яким визнано недоцільно позбавляти відповідачку батьківських прав щодо її сина. Крім того, в судовому засіданні в ході опитування при участі психолога та представника Органу опіки та піклування, неповнолітня дитина [PERSON] суду пояснив, що що після того як батьки розлучилися він залишився проживати разом із батьком, а мати з того часу припинила цікавится ним та спілкуватися з ним. Зазначав, що батько його повністю забезпечує всім необхідним для життя. Також, вказував, що бачитися з матір'ю він немає бажання, оскільки вона нічого йому в житті не дала. Також, вказував, що на засіданні у Службі у справх дітей він був присутній, та бачив матір онлайн, однак вона жодним ч ином до нього не зверталася і не спілкувался з ним, будь-яких відносин з матрію він підтримувати не бажає. В подальшому сторони в судове засідання не зявилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України , кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, судом вставнолено, що з 21.04.2007 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, про що складено відповідний актовий запис №81. Однак, в подальшому, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 07.08.2017 року шлюб розірвано (а.с.8). Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] . Також судом вставнолено, що після розірвання шлюбу та на даний час неповнолітній [PERSON] , проживає разом із батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.12-13). Як вбачається із довідки виданої комунальним закладом «Вінницький ліцей №16» №00-00/314 від 29.05.2024 року, [PERSON] навчанням не цікавиться, школу не відвідувала жодного разу за весь період навчання дитини в ній, контакт із навчальним закладом не підтримує зовсім(а.с.15). Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 03.03.2025 року працівниками служби у справах дітей Вінницької міської ради за адресою: [ADDRESS] , створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини [PERSON] . Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради Луганської області №350 від 31.05.2024 року, з червня 2021 року по лютий 2022 року включно дитина [PERSON] знаходилася під наглядом лікаря-педіатра КНП «ЦПМСД» Рубіжанської міської пради Кудринської Олени Миколаївни на підставі укладеною з нею декларації про надання дитині первинної медичної допомоги, законним представником дитини, від якого надійшло звернення і укладно декларацію про вибір лікаря для надання медичної допомоги був батько [PERSON] (а.с.16). Таким чином, на підставі наданих суду доказі, судом в ході розгляду справи вставнолено, що з 2017 року по даний час, [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, не спілкується з нею, а також не приймає учаті в його матеріальному забезпеченні. При цьому, даний факт також не заперечується й самою відповідачкою, яка до суду не зявилася та будь-яких доказів на спростування вказаного не надала. Крім того, відповідачка [PERSON] 17 лютого 2025 року на адресу суду скерувала заяву про визнання позову, в якій зазначила, що участі в житті сина вона не приймає, вихованням дитини не займається та будь-якого спілкування не підтримує. Вказала, що створила нову родину та намірів виховувати сина чи спілкуватися з ним не має й відповідно не заперечує проти позову. Також зазначила й про те, що раніше нею надавалася позивачу нотаріально посвідчена заява, в якій вона відмовляється від батьківських прав на сина ( а.с. 57). Так, статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. При цьому, повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки. Так, у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). При цьому, за загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20,від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, син сторін з 2017 року проживає разом із батьком, а мати дитини проживає окремо та створила нову родину, тобто фактично з 2017 року не підтримує контактів з сином, не приймає участі у його вихованні, не проявляє інтересу до дитину. Разом з тим, Орган опіки та піклування під час розгляду справи у суді першої інстанції у своєму висновку №01/00/011/15736 від 10.03.2025 року, зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, а оскільки відсутні інші документи, які б вказували на ставлення матері дитини до виконання батьківських обов`язків, вважає за недоцільне позбавляти матері [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.90-92). При цьому, з висновку органу опіки та піклування убачається, що відповідачка - мати дитини на засіданні комісії приймала участь та повідомила, що псля розлучення із позивачем вдруге вийшла заміж, створила нову сімю та втратила зв`язок із сином, підтвердила що направляла позивачу нотаріально посвідчену заяву про відмову від своїх батьківських прав та вказала, що син не бажає спілкуватися з нею тривалий час. Будь-яких пояснень щодо намагання відновлення відносин із сином позивачка органу опіки та піклування не надала, а також під час засідання орган опіки та піклування не зясував чи намагалася відповідачка відновити спілкування із сином, чи вживала якісь відповідні заходи та чи, можливо, їй чинилися у цьому перешкоди. . При цьому, із нотаріально посвідченої заяви [PERSON] №812 від 20.06.2024 року убачається, що остання повідомила, що не бере та в подальшому не має наміру брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні (виконувати батьківські обов`язки) щодо свого неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Даною заявою, [PERSON] підтвердила факт того, що вона не заперечує проти позбавлення її материнських прав відносно свого неповнолітнього сина(а.с.14). Таким чином, судом достовірно вставнолено, що відповідачка протягом тривалого часу не спілкувалася із сином, не має з ним психоемоційного контакту, більше того не має наміру виконувати своїх батьківських обов`язків, що свідчить про усвідомлене ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, суд приходить до висновку, що мати дитини добровільно пішла з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває вже більше п`яти років. Тривала розлука мала наслідком розрив психоемоційних зв`язків між матрію та сином. Мати послідовно заявляє про те, що позбавлення її батьківських прав відповідає інтересам дитини, а вона не має наміру приймати участі у вихованні сина. Зважаючи на вказане, суд не приймає до уваги висновок Органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідачки батьківських прав , у тому числі й підстав того, що він не є достатньо обґрунтований. Вставнолені судом фактичні обставини дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення [PERSON] батьківських прав, з огляду на її свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина табуде переслідувати легітимну мету - у найкращих інтересах дитини.. При цьому, слід звернути увагу, що відповідно до частини першої статті 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною, а згідно з частинами першою-другою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав; поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до повноліття дитини, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до вимог ч.ч. 2,3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів судам роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніжзазначений у частинідругій статті 182 СК України. Частиною першою статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Як встанолено судом, [PERSON] є особою працездатного віку, при цьому остання зобов`язана утримувати свого сина до досягнення ним повноліття. Таким чином, враховуючи об`єктивні обставини справи, визнання позову відповідачкою, відсутність доказів щодо офіційного працевлаштування відповідачки, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню аліменти в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду. Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 16.10.2024 року, тому саме з цього моменту слід стягувати аліменти.

Outcome: approved