Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди звернувся [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з державної казначейської служби України (код ЄДРПОУ 37567646, юридична адреса м.Київ, вул.Бастіонна, 6) шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого [ADDRESS] суму компенсації втрат не нарахованої середньої місячно заробітної плати у дні судових засідань в розмірі 19\~369,10 грн.; кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Рівненської обласної прокуратури в розмірі 2\~000\~000\~000,00 (два мільйони) гривень; кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Рівненської обласної прокуратури в розмірі 128\~000,00 грн.; витрати понесені позивачем за надання правової допомоги в цивільному провадженні в розмірі 32 000,00 грн. В судовому засіданні представник відповідача Рівненської обласної прокуратури заявлені позовні вимоги не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції в Рівненській області заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. В судове засідання представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби України не з`явилась, однак подала письмові пояснення на позовну заяву які просила врахувати при ухваленні судового рішення по справі, за яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивачу. Крім того, просила суд справу слухати за відсутності представника казначейства. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що 30 липня 2020 року прокурором Рівненської місцевої прокуратури І.Бородавко було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12020180010000624 від 31.01.2020. У вказаному обвинувальному акті викладено наступні фактичні обставини кримінального правопорушення: 31 січня 2020 року близько 13 год. 30 хв. [PERSON] , знаходячись на території домогосподарства, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , достовірно знаючи, що старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції Рівненського районного відділення поліції Рівненського відділу поліції головного Управління Національної поліції України капітан поліції [PERSON] є працівником правоохоронного органу, який прибув за вказаною адресою для вручення повістки про виклик [PERSON] , останній усвідомлюючи протиправність своїх дій, нехтуючи неодноразові законні вимоги поліцейського [PERSON] отримати повістку, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу з метою перешкоджання здійсненню цим працівником своїх службових обов`язків та реалізації повноважень, з метою підриву авторитету державних органів, поводив себе агресивно і зухвало по відношенню до нього, висловлюючись на адресу останнього нецензурною лайкою та провокуючи конфлікт, діючи умисно на законні вимоги працівників поліції не реагував, в результаті чого умисно розпилив в обличчя [PERSON] речовину дратівливої дії із аерозольного балону, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юнктиви і рогівки першого ступеню обох очей та хімічного опіку обличчя, які виникли від дії хімічного агенту, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.2 ст.345 КК України, тобто умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. 29 липня 2022 року заступником керівника Рівненської окружної прокуратури Ю.Грисюком було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №120201800100000624 від 31.01.2020 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. На аркушах 3-4 даного обвинувального акту, зокрема зазначено наступне: «Важливим для висновку про наявність або відсутність в діях особи складу злочинів, передбачених ст.342 та ст.345 КК України, є встановлення факту отримання потерпілим тілесних ушкоджень саме у зв`язку з виконанням останнім свої службових обов`язків, а також відповідність дій працівника поліції вимогам нормативних актів, що регулюють поліцейську діяльність. Повноваження працівника поліції визначені положенням Закону України «Про Національну поліцію», КПК України, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. Згідно положень ч.ч.2,3 ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду). У чинній редакції КПК України відсутні положення про можливість вручення повістки про виклик особі до внесення відомосте у ЄРДР. Крім того, повістка на ім`я [PERSON] відсутня у матеріалах кримінального провадження. У матеріалах кримінального провадження також відсутні дані про внесення відомостей до ЄРДР за фактом крадіжки, про яку зазначали [PERSON] та [PERSON] . На підставі вищевикладеного, у ході судового розгляду під час описаних вище подій 31.01.2020 не встановлено причино-наслідкового зв`язку між отриманням [PERSON] тілесних ушкоджень та безпосереднім виконанням ним службових обов`язків, передбачених ст.ст.23-25 Закону України «Про Національну поліцію», КПК України та іншими нормативно-правовими актами. До Рівненського міського суду надійшла заява потерпілого [PERSON] від 22.06.2022, у якій останній просить притягнути обвинуваченого до кримінальної відповідальності у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень. Згідно висновку експерта №74 від 03.02.2020 у [PERSON] виявлено тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку рогівки і кон`юктиви першого (І) ступеню обох очей та хімічного опіку обличчя, які могли утворитися 31.01.2020, виникли не менше як від одноразової дії хімічного агенту та відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Таким чином, внаслідок умисного заподіяння [PERSON] легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я у діях обвинуваченого 31.01.2020 вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. У зв`язку з наведеним, з урахуванням вимог ст.ст.36, 338, 341 КПК України, правова кваліфікація та обсяг обвинувачення підлягає зміні, формулюючи наступне змінене обвинувачення. Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими: 31 січня 2020 року близько 13 год. 30 хв., [PERSON] , знаходячись на території домогосподарства, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , усвідомлюючи протиправність та суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, розпилив в обличчя [PERSON] речовину дратівливої дії із аерозольного балону, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку рогівки і кон`юктиви першого (І) ступеню обох очей та хімічного опіку обличчя, які виникли від дії хімічного агенту та які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.2 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я).». З дослідженої в судовому засіданні ухвали Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/12516/20 (1-кп/569/419/22) від 17 жовтня 2022 року вбачається, що кримінальне провадження №12020180010000624 від 31.01.2020 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрито, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Тобто, підставою для закриття провадження у даній справі слугувала заява потерпілого [PERSON] про його відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Ухвала суду набрала законної сили. Звертаючись до суду з даним позовом представник позивача обґрунтовував свої вимоги зокрема, тим, що 30 січня 2020 року стосовно [PERSON] до ЄРСР внесені відомості №120201800100000624 з правовою кваліфікацією ч.2 ст.345 КК України. 22 липня 2020 року було проведено обшук в приміщенні будинку [PERSON] . 04 серпня 2020 року Рівненською місцевою прокуратурою складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 120201800100000624 відносно [PERSON] з правовою кваліфікацією ч.2 ст.345 КК України. 29 липня 2022 року стосовно [PERSON] був складений обвинувальний акт зі зміненою правовою кваліфікацією та обвинуваченням згідно ч.2 ст.125 КК України. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року кримінальне провадження № 120201800100000624 від 31.01.2020 року передбаченого за ч.2 ст.125 КК України було закрито, у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Таким чином, [PERSON] знаходився під слідством та судом з 31.01.2020 року по 25.10.2022 року. Моральна шкода, яку позивач оцінює у 2\~000\~000\~000 (два мільйони) гривень полягає у тому, що позивач весь час перебування під слідством та судом нервував (негативні емоції, стрес), психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його прав та свобод громадянина на необхідну самооборону, яка полягає у захисті приватної власності від незаконного вторгнення, що само по собі вже (вторгнення у приватну власність без дозволу або ухвали слідчого судді) містить ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.162 та 365 КК України. За фактом протиправного обвинувачення, щоб приховати факти злочину, передбачені ст.162 та 365 КК України органи досудового слідства тримали [PERSON] у постійному напруженні, що призвело до погіршень подружніх відносин у сім`ї (планувалось розлучення на фоні дипресійно -агресивного психічного стану), з друзями і знайомими та завдало важкої душевної травми, яка підлягає ще довготривалій реабілітації та необхідності докладення значних зусиль для відновлення попереднього стану, який існував до порушення прав і свобод громадянина. Відповідно до ст.19\~Конституції\~України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55\~Конституції\~України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166,1167\~ЦК\~України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). За змістом ст.\~1174\~ЦК\~України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд доходить висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1174 ЦК України. Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3\~Закону України\~«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього\~Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). За змістом ст.\~23\~ЦК\~України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Абзац 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно -розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення (пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, характер і обсяг фізичних і моральних страждань, яких зазнав [PERSON] , тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також потреба у зверненні за кваліфікованою допомогою з метою доведення власної невинуватості, у душевних стражданнях, у зв`язку із протиправною поведінкою щодо себе, у приниженні честі і гідності,тривалого розгляду кримінального провадження та врешті винесення судом ухвали про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, а також беручи до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про те, що оцінений розмір морального відшкодування в розмірі 20\~000,00 грн. є достатнім та виправданим у цих обставинах, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. У своїй позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача кошти в розмірі 19369,10 грн., як суму компенсації втрат не нарахованої середньої місячної заробітної плати у дні судових засідань, а саме під час розгляду кримінального провадження по справі №569/12516/20 (1-кп/569/419/22) по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, котре перебувало у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що ні до позовної заяви, ні під час розгляду справи по суті представником позивача не було долучено жодного письмового доказу того, що [PERSON] зазнав трудових втрат внаслідок притягнення його до відповідальності (був відсутнім на робочому місці, був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці, загалом перебував у трудових відносинах у державному органі або з приватним підприємцем), тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України \~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України\~до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141\~ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст.134 ЦПК України\~разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.8\~ст.141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1-6\~ст.137 ЦПК України\~передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послузі виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Уразі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з положеннями\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved