Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє її представник адвокат Дербін Д.О., звернулась до Покровського районного суду міста Кривого Рогу (до перейменування - Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області) з позовом до відповідача Територіальної громади в особі виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] помер батько позивача [PERSON] . [INFO] помер рідний брат позивача [PERSON] . У зв`язку з укладенням шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після смерті батьків позивача та брата відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] . Правоустановчі документи на вказаний будинок у позивача відсутні, оскільки за життя ні батьками позивачам, ні її братом не було зареєстровано право власності на вказаний будинок. Після смерті брата позивача [PERSON] , остання звернулась із заявою до приватного нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак 12 червня 2024 року позивачу було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів на спадкове майно. Водночас, позивач зазначає, що ще за життя її батька [PERSON] , останній отримав на підставі рішення Жовтневого виконкому районної в місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області №288 від 25 вересня 1956 право безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального будинку на праві особистої власності, що підтверджується відповідним договором від 08 грудня 1956 року. В подальшому [PERSON] було здійснено будівництво житлового будинку, який потім продовжував будувати брат позивача. Інші спадкоємці після смерті брата позивача [PERSON] , який помер [INFO] , відсутні. На підставі викладеного, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою: [ADDRESS] , що фактично за життя належав брату позивача - [PERSON] , який помер [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2024 року матеріали справи було передано в провадження головуючого судді у справі - Чорний І.Я. Ухвалою суду від 24.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіди Є.М. завірені копії матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також витребувано у КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР архівну довідку про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок [ADDRESS] . Відповідачу встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Булах Л.В. від 27.11.2024 року за №105 «Щодо повторного автоматизованого розподілу справи» та на підставі Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2024 року, матеріали справи було передано в провадження головуючого судді у справі Борис О.Н. Ухвалою суду від 29.11.2024 року справу було прийнято в провадження судді Борис О.Н., призначено підготовче судове засідання у справі. На підставі ухвали суду від 29.01.2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 25.02.2025 року розгляд справи було відкладено за заявою представника позивача адвоката Дербін Д.О. Представник позивача [PERSON] адвокат Дербін Д.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, у подальшому у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник відповідача Територіальної громади в особі виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, рішення у справі просив прийняти згідно чинного законодавства та з урахуванням зібраних доказів по справі. Відповідно до ч. 1, п.п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . (а.с. 16) 29 липня 1978 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . (а.с. 17) Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився брат позивача [PERSON] . (а.с. 20) Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , мати позивача - [PERSON] померла [INFO] , відповідний запис в книзі реєстрації актів про смерть за №764 від 23.12.1971 року. (а.с. 18) Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , батько позивача [PERSON] помер [INFO] , відповідний запис в книзі реєстрації актів про смерть за №41 від 17.01.1976 року. (а.с. 19) [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с. 21) Згідно з копією Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 08 грудня 1956 року, Відділом комунального домогосподарства Виконкому Жовтневої ради депутатів трудящих, на підставі рішення Виконкому Жовтневої ради депутатів трудящих №288 від 25 вересня 1956 року про відвід земельної ділянки, [PERSON] на праві безстрокового користування земельною ділянкою було надано земельну ділянку загальною площею 600 кв.м за адресою: [ADDRESS] , для будівництва житлового будинку. (а.с. 22-25) Згідно з копією Акта від 1956 року представника Управління головного архітектора міста Кривий Ріг Виконкому Жовтневої райради депутатів трудящих від 25 вересня 1956 року № 288, був здійснений відвід в натурі під житлову забудову забудовнику [PERSON] земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 600 кв.м. Вказана ділянка була передана в розпорядження присутньому при відводі забудовнику [PERSON] (а.с. 26) Вказане також підтверджується копією Виписки з рішення №288 Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу від 25 вересня 1956 року, згідно з яким, Виконком районної Ради депутатів трудящих вирішив виділити [PERSON] земельну ділянку площею 600 кв.м в [ADDRESS] для індивідуальної житлової забудови. (а.с. 27) Відповідно до відомостей з копії Акта прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Ради депутатів трудящих, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, житловий будинок житловою площею 28,0 кв.м, корисною площею 46,4 кв.м, будівництво якого було закінчено в 1958 році, розміщений на садибі по [ADDRESS] , був введений в експлуатацію. (а.с. 28-29) Згідно з відомостями з Домової книги, по [ADDRESS] », яка була змінена в майбутньому на « [ADDRESS] , постійно проживали [PERSON] , 1903 р.н., [PERSON] , 1921 р.н., [PERSON] , 1959 р.н., якою було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », та [PERSON] , 1956 р.н. (а.с. 30-33) Як зазначено позивачем у позові, з моменту отримання [PERSON] права на вищевказаний будинок постійно змінювалась назва [ADDRESS] Кут, також було змінено номер будинку з [ADDRESS] . На підтвердження позовних вимог в матеріалах справи також міститься копія Технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого за замовленням [PERSON] від 27 травня 2024 року, з відомостями станом на 16 травня 2024 року, реєстраційний номер ТІ01:7421-5112-1109-1231, інвентаризаційна справа №406/24, згідно з яким, загальна площа приміщень будинку становить 58,2 кв.м, житлова площа приміщень 28,0 кв.м, допоміжна (нежитлова площа) площа 30,2 кв.м. (а.с. 34-41) Вказане також підтверджується Повідомленням про результати огляду об`єкта нерухомого майна, складеного ФОП [PERSON] , та Витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, в якому зазначені відомості щодо житлового будинку літ. «A-1», а саме: - за рахунок реконструкції житлового будинку, а саме будівництва прибудови літ. «а3»/будівництво до 05 серпня 1992 року - згідно Закону України від 17.02.2011 р. №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (редакція станом на 01.10.2023 р.) будівлі, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва/, було збільшено загальну площу даного житлового будинку з 46,4 кв.м на 58,2 кв.м. Житлова площа - без змін, за фактичним обміром складає 28,0 кв.м. Щодо господарських будівель та споруд: - огорожа №1,2, водоколонка І, замощення|| / згідно Постанови КМ України № 406 від 07.06.2017 р., пункт №6 (перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об?єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію), не належать до самочинного будівництва, - сарай літ. «Б», сарай літ. «В»- демонтовано. (а.с. 42-47). Також згідно зі Звітом про оцінку нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 28,0 кв.м, з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість вказаного житлового будинку станом на 12.06.2024 року склала 307\~000,00 грн. Також у Звіті зазначено, що роком введення вказаного в експлуатацію є 1957-1980 роки. (а.с. 50-67) За результатом розгляду заяви [PERSON] від 12 червня 2024 року, приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Кудьбіда Є.М. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , у зв?язку з тим, що відсутні правоустановчі документи на спадкове майно після смерті [INFO] [PERSON] , а саме на житловий будинок садибного типу, що розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 49) На виконання ухвали суду від 24.10.2024 року, приватним нотаріусом було надано до суду у справі завірену належним чином копію спадкової справи №39/2024, заведену 15 квітня 2024 року після померлого [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, 15 квітня 2024 року позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець другої черги. Згідно з відомостями з Реєстру Криворізької міської територіальної громади, померлий [PERSON] станом на день смерті - [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. (а.с. 94-109) Згідно відповіді Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» за №79 від 16.01.2025 року, станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» не зареєстроване. (а.с. 110) Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК Україна). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1261 ЦК України) Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , вказуючи, що даний будинок фактично за життя належав брату позивача - [PERSON] , який помер [INFO] . Також позивач вказує про те, що її батько [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 08 грудня 1956 року, отримав на праві безстрокового користування земельну ділянку загальною площею 600 кв.м за адресою: [ADDRESS] , для будівництва житлового будинку. (а.с. 22-25) Будівництво житлового будинку було закінчено в 1958 році. Будинок по [ADDRESS] , був введений в експлуатацію, що підтверджується копією Акта прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Ради депутатів трудящих. (а.с. 28-29) Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на покупку і будівництво індивідуальних житлових будинків» передбачалося право кожного громадянина на купівлю або побудову для себе на праві особистій власності житловий будинок, як в місті так і поза містом. Постановою Ради Міністрів РСР №3211 від 26 серпня 1948 року. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на покупку і будівництво індивідуальних житлових будинків» передбачалося відвід земельних ділянок за рахунок земель міст, селищ, держземфонду та земель держлісфонду в безстрокове користування, розмір ділянок у кожному окремому випадку визначався виконкомами обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих, в залежності від розміру будинку і місцевих умов, в межах наступних норм: в містах від 300 до 600 кв.м; поза містом від 700 до 1200 кв.м. На час побудови домоволодіння, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок визнавався сам факт спорудження ним нерухомого майна з додержанням вимог цих актів законодавства. На час побудови будинку та введення в експлуатацію, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 розділу 1 Інструкції, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Пунктом 4 розділу 1 Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Згідно з пунктом 7 Інструкції, реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік (далі - Перелік) яких додано до вказаної Інструкції). За пунктом 10 Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Згідно з п. 14 Переліку, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до п.9 Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23 серпня 1952 року «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР». Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином на той час житлового будинку на відведеній йому земельній ділянці в експлуатацію, цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Правові акти, які діяли на час будівництва спірного будинку, не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. До самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31 січня 1966 року не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26 серпня 1948 року та в період дії Інструкції від 31 січня 1966 року, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з господарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені органом місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2018 року у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відсутність державної реєстрації права власності на спірний будинок, з урахуванням дати його спорудження, не впливають на право власності особи відносно нього. Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедури введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на той час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Відповідна правова позиція є сталою в практиці Верховного Суду (див., наприклад постанови від 26 лютого 2020 року у справі №\~607/16873/18\~(провадження № 61-12451св19), від 10 серпня 2022 року у справі №\~175/2629/18\~(провадження № 61-17998св21), від 26 лютого 2020 року у справі №\~607/16873/18\~(провадження № 61-12451св19). Отже, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Також виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження обставини переходу у приватну власність забудовника [PERSON] спірного домоволодіння, позивачем надано до суду Акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 28-29), однак, згідно з Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 08 грудня 1956 року, Відділом комунального домогосподарства Виконкому Жовтневої ради депутатів трудящих [PERSON] на праві безстрокового користування земельною ділянкою було надано земельну ділянку площею 600 кв.м за адресою: [ADDRESS] , а не за адресою « [ADDRESS] » (а.с. 22-25) Вказане також підтверджується копією Акта про відвід в натурі під житлове будівництво [PERSON] земельної ділянки в [ADDRESS] (а.с. 26) та Виписки з рішення №288 виконкому Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу від 25 вересня 1956 про виділення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва [PERSON] земельної ділянки площею 600 кв.м в [ADDRESS] (а.с. 27), а не за адресою « [ADDRESS] ». З наданої до суду інформації з Витягу з Домової книги вбачається, що наявні в ній відомості стосувались будинку, що розташований в [ADDRESS] , а потім відомості щодо адреси цього будинку були змінені та зазначено « [ADDRESS] ». (а.с. 31) Окрім того, з наданих до суду стороною позивача відомостей з Архівного відділу Виконкому Криворізької міської ради вбачається, що згідно з рішенням виконкому Криворізької міської Ради трудящих від 28.10.1975 р. №350 «Про впорядкування назв площ, вулиць, провулків міста», в документах архівних фондів рішення про перенумерацію будинку [ADDRESS] відсутнє. Також вулиця Вересаєва та [ADDRESS] . (а.с. 126-130, 138-142) Також з Інформаційної довідки Державного архіву Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року вбачається, що вулиця «Кооперативна» була перейменована на вулицю «Кисловодська РУ ім. Комінтерна» (рішення № 609 від 25 жовтня 1956 року); станом на березень 1975 року в Жовтневому районі міста одночасно існують дві вулиці «Вересаєва» і «Вечірній Кут», які не перейменовуються. Відомостей щодо перейменування [ADDRESS] в науково-довідковому апараті архіву немає. (а.с. 132, 144) Отже, в матеріалах цивільної справи відсутня інформація про розпорядчий документ, який був би для суду достатньої правовою підставою вважати належним чином доведеним того факту, що відбулись зміни у перейменуванні адреси розташування оспорюваного житлового будинку, зокрема перейменування вулиць з назвами: «Кооперативна» на «Кисловодська», «Вересаєва», «Вечірній Кут» та зміну нумерації будинку, що також підтверджувало б належність цих змін одному й тому самому домоволодінню. Окрім того, у відповідній графі «підписи» у вказаному вище Акті прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння відсутні підписи голови комісії, представника Держпожнагляду та інспекції по нагляду за утриманням індивідуальних домоволодінь, що було обов`язково згідно чинного на той час законодавства. Фактично такий акт містить лише підпис інженера РКГ. (а.с. 29 зворот). Суд також наголошує на тому, що вказаний Акт не містить як дати його складання, так і відбитку печатки виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів, як органу уповноваженого на затвердження такого акту. Отже, вищевказані розбіжності та неповнота відомостей не дають суду підстави вважати що будинок (будівля) по [ADDRESS] (за вищевказаними документами: [ADDRESS] ) відповідною комісією приймався в експлуатацію, а в БТІ був складений висновок про технічний стан будинку (будівлі), була проведена реєстрація такого будинку в бюро технічної інвентаризації виконкому місцевої Ради депутатів трудящих саме на час його будівництва або на час смерті спадкодавця. Право власності на спірне домоволодіння за забудовником [PERSON] зареєстровано не було, будь-якого документу, що засвідчує виникнення речового права на таке майно за забудовником у матеріалах даної справи також не міститься. Технічний паспорт, складений ФОП [PERSON] від 16 травня 2024 року (а.с. 34-040) та Звіт про оцінку нерухомого майна, складений ПП «Юркомінвест» від 12 червня 2024 року (а.с. 50-67), на замовлення [PERSON] , не свідчать про доведеність заявлених позовних вимог, оскільки вони виготовлені вже після смерті [PERSON] та [PERSON] , та жодним чином не доводять факту належності спірного будинку спадкодавцям. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. В даному випадку, з огляду на вищенаведені обставини у їх сукупності, суд вимушений зробити висновок про недоведеність факту набуття права власності спадкодавцем [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оскільки суду не було подано стороною позивача належних, достатніх та допустимих доказів набуття спадкодавцем права власності на забудову за вищевказаною адресою після смерті його батька - [PERSON] , який помер [INFO] , належність домоволодіння за вказаною адресою [PERSON] , та доказів зміни адреси місця знаходження будинку з вулиці «Кооперативна» на «Кисловодська», «Вересаєва», «Вечірній Кут». Як наслідок, суд позбавлений можливості визнати за позивачем право власності на спірне майно після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки суду не доведено входження такого майна до спадкової маси, що утворилась після смерті такої особи, а відтак суд вимушений залишити позовну заяву без задоволення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, тому судові витрати за позовом суд відносить на рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed