Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Державна установа «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» (надалі також «Позивач») у березні 2021 року звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому просила про виселення [PERSON] та членів її сімї: [PERSON] , неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014р.н. та [PERSON] , 2017р.н., з кімнати №3 площею 20.1 м.кв. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» за адресою м.Івано-Франківськ, вул.Є.Коновальця,70Б. Позовні вимоги мотивувала тим, що на балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» перебуває гуртожиток для особового складу за адресою: [ADDRESS] , одну із кімнат у якому самовільно зайнято відповідачами. Так, у жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) з рапортом про надання їй кімнат № [NUMBER] , 2, 3 у цьому гуртожитку. Протоколом № 5 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 09 грудня 2019 року [PERSON] (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) було надано право на зайняття жилої площі в кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв.м. для проживання з сім`єю (заявниця, її чоловік та двоє дітей), а 09 січня 2020 року видано ордер. Однак, такий ордер [PERSON] відмовилась отримувати. 17 лютого 2020 року [PERSON] звернулася з рапортом до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» про отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в трьох кімнатах (№ 1, 2, 3). Протоколом № 01 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 24 лютого 2020 року на підставі попередньо прийнятого рішення, було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання 2-х дітей [PERSON] у двох кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв. м. Таким чином, відповідачі мають право на проживання в кімнатах №1, 2 у гуртожитку. Проте відповідачі самовільно зайняли ще і кімнату № 3 площею 20,1 кв.м, що підтверджується актом про фактичне проживання в кімнатах гуртожитку ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» від 18 лютого 2020 року. Добровільно виселитися з кімнати № 3 відповідачі не бажають. Ураховуючи наведене, ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» просила суд виселити [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з кімнати № 3 площею 20,1 кв. м гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі установи та розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачами [PERSON] та [PERSON] у 2021 році було подано відзив на позов та зустрічний позов до Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання за [PERSON] , [PERSON] , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014р.н. та [PERSON] , 2017р.н. права користування кімнатами №1,2,3 в гуртожитку за адресою [ADDRESS] ; зобов`язання ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» дати дозвіл [PERSON] , [PERSON] , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014р.н. та [PERSON] , 2017р.н. на реєстрацію місця проживання в кімнатах №1,2,3 гуртожитку. Покликалися на те, що відповідачі з 2014 року проживають у кімнатах № [NUMBER] , так як [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Державною установою «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)». У 2010 році Департаментом України з питань виконання покарань було погоджено питання надання статусу службового житла відомчому гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора (на даний час ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)»), за рахунок власних коштів працівників Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)». Працівниками, в тому числі [PERSON] , протягом 2011-2013 років за власні кошти було проведено реконструкцію та перепланування приміщень будівлі (складські приміщення І поверху) під житло, а саме кімнати №1,2,3 загальною площею 89.8м.кв., житловою 49.6м.кв. Слідчим ізолятором кошти на зазначене перепланування не виділялося. Після цього приміщення були надані [PERSON] як службове житло та відбулося вселення в них, без ордеру. Після вселення, 29.04.2014р. було укладено договір про відшкодування витрат на утримання майна та комунальних послуг щодо приміщення загальною площею 89.8м.кв., і саме відповідачі несуть витрати по утриманню житла. Однак, 13.08.2014р. розподіл службових приміщень в будівлі гуртожитку було відмінено. Також посилалися на те, що вимоги позивача до [PERSON] про виселення вже були предметом судового розгляду раніше, і рішенням судів 2017 року у справі №344/1363/17, які набрали законної сили, у позові ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» було відмовлено. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2021 року у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , задоволено частково. Визнано за [PERSON] , [PERSON] , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , право користування кімнатою № 3 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» задоволено. Виселено [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] з кімнати № 3 площею 20,1 кв. м. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі установи та розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року про часткове задоволення зустрічного позову та в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діють [PERSON] , [PERSON] відмовлено. У частині відмови у визнанні права на користування кімнатами № 1, 2 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 07 червня 2023 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року провадження у справі в частині вимог ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» до [PERSON] , [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення з кімнати гуртожитку, закрито. Зустрічний позов задоволено. Визнано за [PERSON] , [INFO] , уродженкою м. Коломия, Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер платника податків: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженцем с. Великий Ключів, Коломийського району Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер платника податків: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , право користування кімнатами №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS] . Зобов`язано Державну установу «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12 )» дати дозвіл на реєстрацію місця проживання в кімнатах № 1, 2, [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер платника податків: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер платника податків: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2025 року апеляційну скаргу Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» на Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року задоволено. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції та ухвалення додаткового рішення. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (суддя Домбровська Г.В.) від 24 березня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу №344/3189/21 провадження 2/344/2499/25 в частині позовних вимог Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014 р.н. Та [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2025 року витребувано з архіву Івано-Франківського міського суду\~ матеріали справ №№344/18749/14-ц, 344/16756/15-ц, 344/1363/17 для огляду в судовому засіданні. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі\~\~ за позовом Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014 р.н. та [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку\~\~ та призначити справу до судового розгляду по суті. Отже, в даному провадженні розглядається позов Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014 р.н. та [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку Представником Позивача на адресу суду направлено заяву про розгляд справи без їх участі, в якій позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог про виселення заперечила, просила в задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві підстав. Додатково пояснила, що будівля по [ADDRESS] побудована як адміністративна будівля, частина якої використовувалась під гуртожиток, а частина під складські приміщення. 24.06.2010 управління Департаменту виконання покарань в Івано-Франківській області звернулося до Держдепартаменту України з питань виконання покарань щодо надання статусу службового житлового приміщення гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора. Оскільки слідчий ізолятор не мав коштів на проведення переобладнання вказаного приміщення на квартири, то працівникам СІЗО та управління було запропоновано провести таку реконструкцію за власний рахунок. Протягом 2011-2013 сім`я [PERSON] за власні кошти провела реконструкцію і переобладнання складських приміщень першого поверху будівлі, внаслідок чого побудована квартира [ADDRESS] площею 89,78 м.кв. Слідчий ізолятор коштів на реконструкцію не виділяв, а вказана квартира була виділена [PERSON] як службова 28.01.2014 спільним засіданням житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора. На момент вселення в квартиру ордери на вселення у вказане житлове приміщення не видавалися. Після вселення в спірну квартиру 29.04.2014 між відповідачкою та Івано-Франківським слідчим ізолятором було укладено договір № Г-69 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг. На виконання договору [PERSON] сплачувалися регулярно відповідні платежі. Все вище наведене, на думку представника [PERSON] , вказує, що вона разом із сім`єю вселилася в приміщення не самовільно, а тому не можуть бути виселені. Також покликалася на те, що існує преюдиційне рішення суду у справі №344/1363/17, у якому відповідні обставини щодо самовільного зайняття [PERSON] квартири [ADDRESS] ) вже розглядалося. [PERSON] на адресу суду направив заяву про розгляд справи без його участі, в якій проти позовних вимог про виселення заперечив. Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявку суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Враховуючи наявність у матеріалах справи письмового висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо вирішення спору, позицію представника відповідача [PERSON] , Суд вважав за можливе розглядати дану справу без участі даного органу. Проаналізувавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. На балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» перебуває гуртожиток для особового складу із складськими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, запис № 29, рік будівництва 1978 та відноситься до об`єктів житлового фонду (том 1, а. с. 6-8). [PERSON] з 2011 року перебуває у трудових відносинах з ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)», а попередньо Івано-Франківський слідчий ізолятор (том 1, а. с.9-10). Протоколом № 01/2014 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора від 28 січня 2014 року здійснено попередній розподіл службових житлових приміщень у будівлі відомчого гуртожитку, у тому числі попередньо закріплено за [PERSON] , яка працювала на посаді заступника начальника СІЗО начальника сектору по роботі з особовим складом, квартиру [ADDRESS] , без зазначення характеристики такої (том 1, а. с. 84-84 зворот, 159-159 зворот). Відповідно до договору про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг від 29 квітня 2014 року № Г-69, укладеного між Івано-Франківським слідчим ізолятором та [PERSON] , загальна площа приміщення становить 89,8 кв. м (том 2, а. с. 88-89). Протоколом № 02/2014 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтСУ в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора від 13 серпня 2014 року відмінено попередній розподіл службових приміщень в будівлі зазначеного вище відомчого гуртожитку (том 1, а. с. 87-87 зворот, 191-192). [PERSON] 09 жовтня 2019 року звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) з рапортом про надання їй кімнат №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] загальною площею 49,6 кв. м із загальною площею приміщення 83,9 кв. м відомчому гуртожитку установи за адресою: [ADDRESS] (том 1, а. с. 11). Протоколом №04 адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 15 жовтня 2019 року продовжено строк розгляду поданого [PERSON] рапорта від 09 жовтня 2019 року (том 1, а. с. 12-13). Протоколом №05 адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 09 грудня 2019 року [PERSON] (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) надано для проживання кімнати № 1,2 гуртожитку та надано дозвіл проживати з нею її чоловіку [PERSON] та двом дітям: [PERSON] та [PERSON] у вказаних кімнатах. Вирішено надати ордер на житлову площу, укласти договір найму (том 1, а. с. 15-16). На підставі вказаного протоколу [PERSON] 09 січня 2020 року видано ордер серії УВП № 10 на право зайняття жилої площі в кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв. м гуртожитку для особового складу на [ADDRESS] (том 1, а. с. 17-18). Згідно з пояснень сторін такий ордер відповідач [PERSON] відмовилася отримувати. 17 лютого 2020 року [PERSON] звернулася з рапортом щодо отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в кімнатах гуртожитку №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . Протоколом №01 адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 24 лютого 2020 року на підставі попередньо прийнятого рішення було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання в двох кімнатах за № [NUMBER] , [NUMBER] (том 1, а. с. 20-21). Комісією ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) 18 лютого 2020 року складено акт про фактичне проживання в кімнатах гуртожитку, згідно з яким у кімнатах № [NUMBER] , 2, [NUMBER] гуртожитку для особового складу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» фактично проживають [PERSON] , її чоловік [PERSON] та неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] , яким адміністрацією було надано дозвіл на проживання в кімнатах № [NUMBER] , [NUMBER] (том 1, а. с. 22). Те, що на даний час [PERSON] проживає в кімнатах № [NUMBER] , [NUMBER] , а також спірній кімнаті № [NUMBER] , підтверджується довідкою установи, виданою ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) 24 березня 2021 року (том 1, а. с. 139). Листами від 30 грудня 2020 року та 26 січня 2021 року начальник\~ ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) звертався до [PERSON] з проханням звільнити кімнату № 3 гуртожитку (том 1, а. с. 23-25). Шлюб між подружжям [PERSON] було зареєстровано 21 серпня 2014 року (том 1, а. с. 134), за час шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (том 1, а. с. 135-136). Також Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року у справі № 344/1363/17 за позовом ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12») до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення позов ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» задоволено. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо судових витрат. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67610715) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань № 12» залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року залишено без змін (провадження № 61-31965св18). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету івано-Франківської міської ради від 18 листопада 2021 року № 1542 виселення двох неповнолітніх дітей з кімнати № 3 гуртожитку не є доцільним (том 2, а. с. 1-7). Статтею 127 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у вигляді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особі у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, виданим власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа. Частиною першою статті 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18): «Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63)». Так, Суд зауважує, що в даній цивільній справі № 344/3189/21, направляючи справу на новий судовий розгляд при попередньому її розгляді, Верховним Судом у постанові від 07 червня 2023 року (провадження № 61-9187св22) зверталася увага, зокрема, на наступне: «Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, у змагальному процесі позивач повинен довести вимоги, на які він посилається, а суд повинен забезпечити змагальність сторін процесу. Під час розгляду справи встановлено, що у провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебувала справа № 344/1363/17 за позовом ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12)» до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення. За результатами розгляду справи у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12)» до до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення відмовлено. Судом встановлено, що предметом спору у справі № 344/1363/17 було виселення з квартири [ADDRESS] , а предметом спору у справі, що переглядається у касаційному порядку, є кімната [ADDRESS] . Колегія суддів вважає, що суди належно не дослідили матеріали справи № 344/1363/17, не встановили, чи входила спірна кімната № 3 до квартири [ADDRESS] , яка була предметом розгляду у зазначеній справі; не встановили загальну площу квартири [ADDRESS] ; не перевірили та не надали належної оцінки доводам відповідача за первісним позовом щодо належності кімнати № 3 до квартири [ADDRESS] ; не вивчили технічної документації на зазначені приміщення. Так, із договору про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг від 29 квітня 2014 року № Г-69, укладеного між\~\~\~\~\~ Івано-Франківським слідчим ізолятором та [PERSON] , загальна площа приміщення становить 89,8 кв. м, що за змістом зустрічного позову\~\~\~\~ [PERSON] це три кімнати (квартири [ADDRESS] ). Зазначене має значення для визначення наявності обставини тотожності позовних вимог у справі № 344/1363/17 та справі № 344/3189/21. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Пред`явлення спочатку позову про виселення із квартири [ADDRESS] , яка за доводами [PERSON] складається з кімнат № 1, [NUMBER] , [ADDRESS] , а потім пред`явлення позову про виселення лише з кімнати № 3, у разі доведення цього, є пред`явленням тотожного позову, що прямо заборонено вимогами пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України». Так, питанню тотожності вказаних вище позовів оцінку надано Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 06 березня 2025 року у справі №344/3189/21, з приводу чого зазначено наступне: «У справі № 344/1363/17 предметом позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» була вимога про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Така вимога заявлялася до [PERSON] . Підставою позову позивач вказував, що відповідачка заселилася до гуртожитку на підставі Протоколу № 01/2014 від 28.01.14 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС в Івано-Франківській області та Івано-Франківського ізолятора, на підставі якого було проведено попередній розподіл житлових приміщень в будівлі відомчого гуртожитку. Однак, протоколом № 02/2014 від 13.08.2014 протокол № 01/2014 від 28.01.14 скасовано. Відповідачка не виселилася добровільно, тому просили її виселити в порядку ст.109, 116 ЖК УРСР. У справі № 344/3189/21, предметом позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» також є вимога про виселення, однак позивач просив виселити з кімнати гуртожитку [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діють: [PERSON] , [PERSON] . Тобто відповідачами було визначено [PERSON] , [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] . Підставою позову позивач - ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» вказував, що у жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» з рапортом про надання їй кімнат № [NUMBER] , 2, 3 у цьому гуртожитку. Протоколом № 5 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 09 грудня 2019 року [PERSON] (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) було надано право на зайняття жилої площі в кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв.м. для проживання з сім`єю (заявниця, її чоловік та двоє дітей), а 09 січня 2020 року видано ордер. Однак, такий ордер [PERSON] відмовилась отримувати. 17 лютого 2020 року [PERSON] звернулася з рапортом до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» про отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в трьох кімнатах (№ 1, 2, 3). Протоколом № 01 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 24 лютого 2020 року на підставі попередньо прийнятого рішення, було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання 2-х дітей [PERSON] у двох кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв. м. Таким чином, відповідачі мають право на проживання в кімнатах № 1, 2 у гуртожитку. Проте відповідачі самовільно зайняли ще і кімнату № 3 площею 20,1 кв.м. Добровільно виселитися з кімнати № 3 відповідачі не бажають. ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» на підставі ст. 128, 129, 116 ЖКУ просила суд виселити [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з кімнати № 3 площею 20,1 кв.м. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі установи та розташований за адресою: [ADDRESS] . Отже, в обох наведених справах позивачем було заявлено вимоги про виселення, однак сторони у справі і підстави позовів є різними, що виключає висновок про тотожність позовних вимог». Разом з цим, Суд звертає увагу на те, що частинами 4,5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, як вже зазначалося, у 2017 році в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебувала цивільна справа за позовом ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12») до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року у цій справі № 344/1363/17 позов ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» задоволено. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо судових витрат. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67610715) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань № 12» залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року залишено без змін (провадження № 61-31965св18). Предметом спору у справі № 344/1363/17 було виселення з квартири [ADDRESS] ,\~ а предметом спору у даній справі №344/3189/21 є кімната [ADDRESS] . В ході розгляду справи Судом встановлено, що спірна кімната [ADDRESS] входить до квартири [ADDRESS] , яка була предметом розгляду у справі № 344/1363/17. Зазначене вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , який додано до матеріалів справи, а також стверджується та визнається всіма сторонами. Пред`явлення спочатку позову про виселення із квартири [ADDRESS] , яка за доводами сторін складається з кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , а потім пред`явлення позову про виселення лише з кімнати [ADDRESS] , у разі доведення цього, є пред`явленням тотожного позову. Відтак, обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67610715) мають преюдиційне значення у даній цивільній справі, оскільки в даній справі вирішувалася вимога про виселення з квартири [ADDRESS] (куди, окрім колишніх (до реконструкції) кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] ), тобто, в тому числі, вирішувалася вимога про виселення з кімнати №3. В даній ж цивільній справі вирішується позовна вимога про виселення відповідачів з кімнати [ADDRESS] . Апеляційним судом Івано-Франківської області у рішенні від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 зазначено наступне: «1.У справі відсутні дані, що приміщення, щодо якого ухвалено рішення про виселення з нього відповідачки, є жилим кімнатою в гуртожитку чи квартирою. Як указали сторони і зазначено в протоколі (а.с. 40), спірного житла не існувало, воно було створено у ході реконструкції складських приміщень. Даних про прийняття його в експлуатацію немає. Тому правила Житлового кодексу України і, зокрема, ст. 109, 116, 124, 126, 129 ЖК України, якими керувався суд, виселяючи відповідачку, до нежитлових приміщень застосовані бути не можуть. 2.Окрім цього, не можуть бути застосовані до даної ситуації приписи ч. 3 ст. 116 ЖК України ще і тому, що в справі відсутні дані про самоправний характер дій відповідачки. Навпаки: після перепланування гуртожитку було отримано 7 квартир, які розподілено. Відповідачці розподілено квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). З приводу утримання майна сторони уклали договір, який виконується і не розірваний. [PERSON] перебуває у службових стосунках із позивачем, в м. Івано-Франківську житла не має. Між сторонами склались сталі відносини цивільно-правового характеру з приводу нерухомого майна (квитанції про оплату за 2014-2016 роки), [PERSON] вселилась у спірне приміщення без ордеру, але не самоправно. Висновок суду про самоправство з боку відповідачки не заснований на матеріалах справи. 3. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02.12.2010, ЄСПЛ вказав, що виселення є серйозним втручання у право особи на повагу до її житла. Таке втручання має бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В даній ситуації позивач сам надав можливість перебудувати нежитлові приміщення під житлові і у них вселились ті особи, які їх збудували і яким були ці приміщення розподілені. Те, що не було видано ордер не залежало від відповідачки. Відповідачка в м. Івано-Франківську житла не має, має в м. Коломия. У неї малолітня дитина, вона в даний час вагітна. Для створення і утримання приміщення витрачені кошти, щодо долі яких позовні вимоги відсутні. Навіть за умов втрати права на займане приміщення виселення вагітної жінки з дитиною без надання іншого житла не було б справедливим та пропорційним законній меті і накладало б надмірний тягар на відповідачку й її сім`ю (постійні доїжджання на роботу з іншого місця, зміна режиму дня, незручності сім`ї тощо) в ситуації, коли явної очевидної потреби суспільства у приміщенні, яке має звільнити відповідачка, не встановлено. Отже, факт самоправного вселення не підтвердився, статус спірного приміщення не визначений, між сторонами щодо приміщення існують цивільно-правові відносини, розгляд та вирішення яких не входить до предмету судового розгляду апеляційного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України. Тому апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду скасувати, а в позові про виселення відповідачки на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України відмовити». Отже, обставина самовільності вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] за спірною адресою вже перевірялася судом і спростована висновком суду про відсутність факту її самоправного вселення. Інший відповідач, як член сім`ї службовця [PERSON] вселявся до квартири [ADDRESS] ) з аналогічних, що і [PERSON] , підстав. Діти сторін народилися у даній квартирі. На будь-які інші підстави самовільності вселення, окрім тих, які наводилися у справі № 344/1363/17, Позивач у даній цивільній справі не посилається. Відтак, Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення відповідачів з підстав існування преюдиційного рішення у справі №344/1363/17, яким відповідні обставини вже встановлено, зокрема, спростовано наявність підстав для виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , куди входить і кімната №3. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed