Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] (далі - позивач) до Держави України в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач) про відшкодування шкоди, відповідно до якої позивач просить суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду у розмірі 1 500 000, 00 грн., завдану [PERSON] процесуальними діями Печерського районного суду м.Києва при розгляді справи № 757/7523/21-к, незаконність якої підтверджується тим, що вони мають ознаки тяжкого злочину, передбачених ч. 4 ст. 382 КК України, та ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч. 1 ст. 366 КК України, в результаті чого було порушено її право на «ефективний засіб правового захисту в національному органі» (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), що в свою чергу підриває принцип верховенства права, зазначеного в ст. 8 Конституції України. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. В обгрунтування позовної заяви, позивач зазначає, що слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. ухвалою від 12 березня 2021 року у справі 757/7523/21-к (провадження №1-кс/12010/21) скаргу [PERSON] №08-02 від 08.02.2021 року на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення суддями Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду [PERSON]., [PERSON]. і [PERSON] кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч.1 ст.375, ч. 4 ст. 382 КК України залишено без задоволення. Свої діями суддя Вовк С.В. при розгляді справи №757/7523/21-к завдав позивачу моральну шкоду, яка полягає в порушенні прав позивача відповідно до ч.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, умисному невиконанні рішення Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей. У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Розпорядженням голови Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2023 справу передано до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 року справу передано судді Макаренко І.О. Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. 03.12.2024 року через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що Держава Україна в особі Казначейства є неналежним відповідачем у справі №757/37171/22-ц, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав [PERSON] , спричинені ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2021 у справі №757/7523/21-к. Крім того, у позивача відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, заподіяної, на його думку, діями слідчого судді Печерського районного суду м. Києва при розгляді справи №757/7523/21-к, оскільки оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення, оскільки позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання та не досліджено характеру немайнових втрат, а тому просить відмовити у задоволенні позову. На підставі розпорядження №01-08-677 від 20.03.2025 року щодо повторного автоматичного розподілу справи №757/37171/22-ц за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 року матеріали позову передані на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 24 березня 2025 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди та призначено підготовче засідання на 17 квітня 2025 року, яке було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 10 червня 2025 року. У судове засідання позивач не з`явилася, натомість в матеріалах справи міститься заява, у якій позивач просить розглядати справу без її участі та без участі представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак, у відзиві на позовну заяву просить розглядати справу за відсутності представника. Враховуючи положення статті 223 ЦПК України, суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням неявки всіх учасників справи у судове засідання, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення - 18.06.2025 року, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022р., справа № 1519/2-5034/11. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. ухвалою від 12 березня 2021 року у справі 757/7523/21-к (провадження №1-кс/12010/21) скаргу [PERSON] №08-02 від 08.02.2021 року на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення суддями Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду [PERSON] , [PERSON]. і [PERSON] кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч.1 ст.375, ч. 4 ст. 382 КК України залишено без задоволення. Так, зазначеної ухвалою слідчого судді було встановлено: «…Заява або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення повинна містити об`єктивні дані, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину. Враховуючи викладене, в поданій заяві не наведено об`єктивних даних та не подано доказів, які свідчили б про ознаки кримінальних правопорушень про які заявник зазначає в своїй скарзі…». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошувала, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва умисно не застосував положення КПК України щодо розгляду даної категорії скарг, вніс завідомо неправдиві відомості, чим порушив права позивачки, зазначені в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження», зазначеними діями позивачу завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 1 500 000, 00 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що імунітет суддів має законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України,

Outcome: dismissed