Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. У квітні 2024 року [PERSON] , через свого представника адвоката Мусаєвої Ю.В., звернулась до суду з заявою, в якій просить: - визнати громадянина України [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . - зобов`язати Самарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , № 246, що був складений 23 березня 2022 року Самарівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): -батьком дитини зазначити громадянина України [PERSON] , [INFO] , -прізвище змінити з « [PERSON] » на « [PERSON] », -по батькові змінити з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що з 2021 року по листопада 2022 року між нею та [PERSON] , [INFO] , уродженцем м.Вінниця, були тісні стосунки, деякий час вони проживали, як чоловік та дружина. [PERSON] був військовослужбовцем з 2019 року, служив за контрактом в Національній гвардії України, періодично знаходився у відрядженнях та перебував у м.Мар`їнка Покровського району Донецької області, де вони і познайомилися. Їх стосунки призвели до вагітності заявниці, тому, починаючи з травня 2022 року [PERSON] продовжував з нею стосунки, спілкувався, надавав допомоги, достовірно знаючи про її вагітність. В зв`язку з передислокацією військ, [PERSON] змінив місце проживання, переїхав в іншу місцевість зі своєю військовою частиною, продовжував спілкуватися із заявницею лише в телефонному режимі. З моменту повномасштабного вторгнення рф на територію України, [PERSON] приймав участь у визволенні Батьківщини, виконував свій військовий обов`язок у складі 14 штурмової бригади « [INFO] » Національної гвардії України, а [INFO] він загинув у с.Роботіне Запорізької області. На момент його смерті [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , яка являється його офіційною дружиною та вдовою. З листопада 2021 року заявниця впевнилася, що стосунки з [PERSON] стали прохолоднішими, не мали свого продовження, однак [INFO] вона народила доньку [PERSON] , відомості про батька дитини були внесені, відповідно до вимог ст. 135 СК України. Одразу після народження дитини, у зв`язку з повномасштабним вторгненням, заявниця переїхала разом з дочкою у більш безпечне місце, а саме в с.Мар`янівку Самарівського району Дніпропетровської області, де має статус внутрішньо-переміщеної особи. 10.05.2022 року заявниця зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого змінила своє прізвище на [PERSON] , але шлюб між цим подружжям був розірваний за заявою подружжя 07.05.2024 року, актовий запис № 43. Заявниця наполягає на тому, що саме [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Про існування цієї дитини знають і мати загиблого [PERSON] , і його дружина [PERSON] , і його сестра [PERSON] , з якою заявниця підтримує переписку. Встановлення факту батьківства померлого [PERSON] відносно малолітньої - [PERSON] , [INFO] , заявниці необхідно задля отримання одноразової грошової допомоги, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»; а також для набуття дитиною права на пільги, згідно ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», права на отримання пенсії за втратою годувальника. Представник заінтересованої особи [PERSON] адвокат Гринюк О.М. у своїх письмових запереченнях не погоджується з фактами та обставинами, викладеними у заяві [PERSON] , спростовує доводи заявниці щодо її спільного проживання з [PERSON] , впевнено стверджує, що дитина [PERSON] не являється дитиною [PERSON] , оскільки сама заявниця не зазначила батьком цієї дитини саме [PERSON] , виклад обставин у її заяві містить протиріччя щодо строків спільного проживання та припинення відносин, тому просить відмовити у задоволенні заяви (а.с. 81-82, 113-118). У своїх письмових запереченнях [PERSON] , як заінтересована особа, звертає увагу суду на відсутність доказів, які доводять факт батьківства саме [PERSON] . У справі відсутні докази, що свідчать про спільне проживання заявниці з загиблим [PERSON] , сказані заявницею періоди спільного проживання є надуманим, не відповідають дійсності, [PERSON] наполягає на тому, що саме вона з листопада 2021 року почала проживати разом з [PERSON] , з яким проживала до його смерті. Заінтересована особа спростовує доводи заявниці щодо наявності між нею та загиблим тісних стосунків, можливості спілкування між нею та [PERSON] , останній ніколи не бачився з дитиною та не спілкувався з нею, не визнавав своє батьківство щодо цієї дитини (а.с. 88-91). Представник заінтересованої особи Міністерства Оборони України у своїх запереченнях також просив відмовити у задоволенні заяви [PERSON] , посилаючись на те, що цю справу неможливо розглядати в порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право (а.с. 104-107). Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 29.04.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с. 43-44). Ухвалою суду від 03.06.2024 року змінено категорію справи (а.с. 64). Ухвалою суду від 20.06.2024 року відкрито провадження по справі, в порядку окремого провадження (а.с. 66). Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу (а.с. 161-163). Ухвалою суду від 14.11.2024 року поновлено провадження у справі (а.с. 170). Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено КЗ «Дніпровське обласне бюро СМЕ» (а.с. 161-163). Позиція сторін в судовому засіданні. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала, надала пояснення по суті заявлених вимог. Представник заінтересованої особи заінтересованої особи [PERSON] адвокат Гринюк О.М. в судовому засіданні вимоги не визнав, вважав за можливе прийняти рішення на розсуд суду. Представник заінтересованої особи [PERSON] адвокат Алейніков Г.І. заяву не визнав, з підстав, викладених у запереченнях. Представник Міністерства оборони України вважала за можливе розгляд справи проводити у її відсутність. Представник Самарівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) також подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Щодо предметної юрисдикції, яку оспорював представник Міністерства оборони України, надаючи письмові заперечення проти поданої заяви, суд звертає увагу на наступне. Особливості розмежування спорів цивільної та адміністративної юрисдикції та особливості розгляду справ окремого провадження у цивільному судочинстві У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. [PERSON] звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту батьківства. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Згідно з пунктом 5 частини другої статті\~293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій під час виконання обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення навчального закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08 листопада 2019 року в справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року в справі № 370/2598/16. У цій справі заявник звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту батьківства. Обґрунтовуючи вимоги заяви, [PERSON] посилалася на необхідність надання її дитині права на оформлення одноразової грошової допомоги як члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час виконання обов`язків військової служби. При цьому заявник не посилалася на обставини вирішення питання встановлення факту батьківства в позасудовому порядку, з ухваленням за його наслідками будь-якого рішення органу державної влади або місцевого самоврядування та виникнення у зв`язку із цим публічно-правового спору за участю заявника. Водночас завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України). Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України. Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє. Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України. Разом із тим аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18 (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 290/289/22 (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, слід приймати до уваги, що відповідно до частини п`ятої статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам. Аналогічне правило закріплено в частині четвертій статті 172 КАС України про те, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки у цій справі заявник не посилалася на прийняття в позасудовому порядку жодних рішень органів державної влади або місцевого самоврядування щодо фактів, які мають юридичне значення, а навпаки, звернулася до суду цивільної юрисдикції з метою встановлення факту, який належить встановлювати в судовому порядку за правилами ЦПК України, то є помилковими посилання Міністерства оборони України про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Фактичні обставини справи. [INFO] народились [PERSON] , матір`ю якої значиться [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 19). Відомості про батька дитини внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, у відповідності до вимог ст. 135 СК України (а.с. 20). 10 травня 2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого її прізвище було змінено на [PERSON] (а.с. 23), який було розірвано 07 травня 2024 року (а.с. 60). Заявниця, звертаючись до суду із цією заявою наполягала на томпу, що батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , який загинув [INFO] , надавши при цьому фото таблиці з місця захоронення [PERSON] (а.с. 26). Сторони не спростовували, що [PERSON] , [INFO] , загинув [INFO] , однак свідоцтво про його смерть не надали. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У відповідності до ст. 128 ч. 1 Сімейного кодексу України, за відсутністю заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Згідно ст. 128 ч. 3 Сімейного кодексу України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття та особою, яка вважає себе батьком дитини. Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16 зазначено, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги». При вирішенні питання про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Європейський суд з прав людини зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення від 7 травня 2009 року у справі «Калачова проти Російської Федерації», заява № 3451/05, § 34). На виконання ухвали суду від 18 грудня 2024 року ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» проведено судово-медичну експертизу зразка крові загиблого громадянина [PERSON] , [INFO] , та зразків букального епітелію громадянки [PERSON] , [INFO] , дитини [PERSON] , [INFO] , за результатами якої, вірогідність того, що загиблий [PERSON] дійсно є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , складає 99,999981 %. Крім того, відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд\~не бере\~до уваги\~докази,\~які одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява в частині визнання [PERSON] , [INFO] , батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , обґрунтована та підлягає задоволенню. Вирішуючи позов в частині зобов`язання Самарівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести відповідні зміни до актового запису про народження дітей, суд звертає увагу на те, що відомості про батька та пов`язані з цим інші зміни зазначені в рішенні суду, вносяться органом державної реєстрації актів цивільного стану України, на підставі рішення суду, що врегульовано наступними нормами законодавства. У відповідності до ст.\~134\~СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до ПРАВИЛ державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5) абз.8 пункту 20 глави 1 розділу ІІІ, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно ПРАВИЛ внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року №96/5) підпункт 2.16.4 пункту 2.16 розділу II на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Згідно ч.4 ст.\~6\~Закону України\~"Про\~державну реєстрацію\~актів цивільного\~стану" органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану. Крім того, вирішуючи позов в частині зміни прізвища дитини, суд бере до уваги наступне. У відповідності\~о вимог\~ст.\~145\~СК України,\~прізвище дитини\~визначається за\~прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. За таких обставин, суд враховує виключно побажання матері щодо надання прізвища дитині за прізвищем батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved