Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заяву, яку мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, під час якого в них народилося четверо дітей. В подальшому шлюб було розірвано, а з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей. Аліменти відповідач сплачував нерегулярно та не в повному обсязі, має заборгованість зі сплати аліментів. Вказує, що син, відносно якого просить позбавити відповідача батьківських прав, є військовослужбовцем та зник безвісти 15.07.2024 в Харківському районі Харківської області під час виконання бойового завдання. Посилається на те, що відповідач ухилявся від виховання та утримання вказаного сина, не цікавився його життям, тому з точки зору моральних засад суспільства має бути позбавлений батьківських прав, які дають, навіть після досягнення повноліття дитиною, відповідні права, пов`язані зі спорідненням, зокрема і на отримання грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , 1998 року народження, а також стягнути з відповідача судові витрати. Позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Путивльської міської ради жодних клопотань не надав. Представник [INFO] надав заяву про розгляд справи без участі представника. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 травня 2025 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться в порядку загальному позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 20.05.2025. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 травня 2025 заяву [PERSON] , що викладена в тексті позовної заяви, про забезпечення позову в межах цивільної справи [PERSON] до [PERSON] , третя особи Служба у справах дітей виконавчого комітету Путивльської міської ради, [INFO] про позбавлення батьківських прав повернуто заявнику. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 червня 2025 заяву відмовлено в забезпеченні позову в даній цивільній справі. Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, а також проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до висновків про застосування норм права, викладені в постанові ОП КЦС ВС від 29.01.2024 у справі № 185/9339/21, приписи\~СК України\~та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому. У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених\~статтею 164 СК України\~підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення. Повертаючись до розгляду даної справи, суд зазначає, що в ній ставиться питання про позбавлення батьківських прав відносно повнолітньої дитини, тому застосовується вказаний висновок. Так, згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , та його батьками є [PERSON] й [PERSON] . Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 23.11.1999 (справа № 2-485 1999 рік) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 06.12.1999. Постановою народного судді Путивльського району м. Суми від 08.12.2000 року (справа № 2-1324/2000) постановлено стягувати з [PERSON] аліменти в 1/2 частині від усіх видів заробітку щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] [INFO] , до їх повнолітня, починаючи стягування з 5 грудня 2000 року та аліменти сплачувати матері [PERSON] . Постанова набрала законної сили 08.12.2000. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13.04.2006 (справа № 2-264/06) ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 100 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи стягування з 13 березня 2006 року та аліменти сплачувати матері [PERSON] . Рішення набрало законної сили 24.04.2006. Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 02.03.2009 (справа № 2-77 2009 рік) ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , по 200 (двісті) гривень на кожну дитину щомісячно, які підлягають індексації, починаючи стягнення з 04.02.2009 року і до зміни його матеріального становища. Аліменти сплачувати матері дітей [PERSON] . Рішення набрало законної сили 13.03.2009. Рішенням Глухівського міськрайсуду Сумської області від 03.03.2014 (справа № 576/3188/13-ц) змінено розмір аліментів, а саме: ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, починаючи з 25 грудня 2013 року. Рішення набрало законної сили 14.04.2014. З відповіді Глухівського відділу державної виконавчої служби у Шосткинському районі Сумської області від 19.02.2025 вбачається, що з 20.04.2006 по 11.02.2008 відносно [PERSON] зареєстровано ВП № 1958688 з примусового виконання виконавчого листа № 2-264 від 13.04.2006 Глухівського міськрайонного суду Сумської області про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , в розмірі 100 грн. до досягнення ними повноліття, заборгованість станом на 01.01.2008 становила 5600 грн. За період з 04.02.2013 по 11.07.2017 відносно [PERSON] зареєстровано ВП № 36362866 з примусового виконання виконавчого листа № 2-77/09 від 02.03.2009 Путивльського районного суду Сумської області про стягнення аліментів на користь [PERSON] в розмірі 200 грн. щомісячно на кожну дитину на утримання сину [PERSON] [INFO] , доньки [PERSON] [INFO] , борг по аліментам на момент відкриття ВП складав 21707 грн., за час перебування виконавчого листа на виконанні було нараховано аліментів на утримання сина [PERSON] [INFO] до його повнолітня у сумі 7800 грн., на утримання доньки [PERSON] , [INFO] до її повноліття 900 грн. Виконавчі провадження були завершені в 2008 та в 2017 роках та у зв`язку з закінченням терміну зберігання були знищені. З розрахунку заборгованості видно, що відносно сина [PERSON] , 1998 року народження, станом на 01.06.2016 борг по сплаті аліментів складає 10120,64 грн., аналогічна сума заборгованості також на 01.01.2025. Зі сповіщення сім`ї від 25.07.2024 № 60 вбачається, що ТВО начальник [INFO] сповіщає, що солдат [PERSON] , [INFO] , зник безвісти 15 липня 2024 року поблизу населеного пункту Глибоке Харківського району Харківської області під час виконання бойового завдання, при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України від збройної агресії російської федерації, виконуючи бойове завдання в складі підрозділу ЗСУ. Призваний на військову службу за призовом 27.04.2024 [INFO] . З Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 16.08.2024 № 20240816-1315 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зник на території бойових дій та набув статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин 08.08.2024. З відповіді командира військової частини [NUMBER] від 20.03.2025 № 0501/15/379 вбачається, що на даний час грошове забезпечення зниклого безвісті солдата [PERSON] знаходяться на депоненті військової частини у зв`язку з тим, що РТЦК та СП надав не повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану. Вказано, що заява [PERSON] на виплату грошового забезпечення відсутня, а 10.01.2025 [PERSON] подав заяву на грошове забезпечення зниклого безвісті солдата [PERSON] , грошове забезпечення не отримував. Відповідно до частини третьої статті\~51 Конституції України\~сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті\~1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті\~8 Закону України "Про охорону дитинства"\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті\~12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною\~сьомою\~статті\~7 СК України\~передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина\~перша\~статті\~155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною\~першою\~статті\~164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини\~першої\~статті\~164 СК України\~визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини\~першої\~статті\~164 СК України\~дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття\~166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині\~першій\~статті\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина\~четверта\~статті\~263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття\~166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №\~910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №\~917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №\~902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №\~917/2101/17. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. При розгляді даної справи суд не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, а з наданих позивачкою доказів суд не доведено свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, абсолютної байдужості батька до дитини, фактів заподіяння шкоди дитині, або того, що він становив загрозу для здоров`я та розвитку сина. Єдиною підставою позовних вимог вказано виключно заборгованість зі сплати аліментів, але факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Серед іншого, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Так, в даній справі син (думку якого з приводу позовних вимог, нажаль, з`ясувати не можливо), відносно якого позивач просить позбавити відповідача батьківських прав, став повнолітнім 07.05.2016, а з позовом про позбавлення батьківських прав позивач звернулася тільки 09.04.2025 і то тільки після настання відповідної події зникнення сина солдата безвісті 15.07.2024 та звернення відповідача 10.01.2025 до військової частини для отримання виплат, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За період 2016-2025 позивачем не надано доказів щодо ухилення відповідача від виконання батьківських прав відносно вже повнолітнього сина. Сама позовна заява стосується не самої «природи» позбавлення батьківських прав, а отримання відповідних виплат. З урахуванням викладеного позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed