Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

20 березня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 08 червня 2024 року між ТОВ "Стар Файненс Груп" та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 08231-06/2024, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 5400,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. 24 вересня 2024 року між ТОВ "Стар Файненс Груп" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" було укладено договір факторингу № 24092024, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" за плату було передано право вимоги до боржників за кредитними договорами, зокрема і за договором кредиту № 08231-06/2024 від 08 червня 2024 року до боржника [PERSON] . Таким чином у позивача виникло право вимоги до відповідача за кредитним договором, що складає 21 519,00 грн, з яких: 5 400,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8 829, 00 грн - заборгованість за відсотками, 7290,00 грн - заборгованість за неустойкою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2025 року цивільну справу № 753/6157/25 передано судді Шаповаловій К.В. Відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному демографічному реєстрі, [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Окрім того, вказаною ухвалою суду було витребувано від АТ "А-БАНК" наступну інформацію: 1) чи належить банківська карта з прихованим номером № [NUMBER] [PERSON] ; 2) чи була успішною транзакція здійснена 08.06.2024 року о 19:35 на банківську картку [NUMBER] в сумі 5 400,00 грн з призначенням платежу «зарахування на картку [NUMBER] »; 3) чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] ; 4) чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] . 21 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначила наступне. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №08231-06/2024 від 08.06.2024 за період з 08.06.2024 по 24.09.2024, який наданий позивачем, заборгованість відповідачки становить 5400 грн. - сума основного зобов`язання, 7290,00 грн. - прострочені відсотки. Розрахунок не має відомостей по дату та суму видачі кредиту. За весь період розрахунку з 08.06.2024 по 24.09.2024 принцип нарахування та логіка нарахування боргу не прослідковується, відсоткова ставка розрахунку не зазначається. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Враховуючи вищевикладене, заборгованість за процентами математично повинна була б бути розрахована таким чином: розмір заборгованості, а саме за період з 08.06.2024 по 24.09.2024 (108 днів, період заявлений в розрахунку) підлягає перерахунку по максимальній % ставці на рівні 1% в день. Заборгованість з 08.06.2024 по 24.09.2024 за процентною ставкою 1,0% складає - (5400 / 100) * 1.0 * 108 = 5832,00 грн. Таким чином, виходячи із суми позики у розмірі 5400,00 грн., та процентів в сумі 5832,00 грн, заборгованість мала б складати 11232,00 грн. = (5400 грн.+5832 грн.). Але відповідачка заперечує щодо задоволення вимог позивача за недоведеністю, тому вважає, що в позові необхідно відмовити повністю. Розрахунок вчинено на припущені, що кредит було видано згідно умов договору. Окрім того, відповідач не погоджується із вимогами позивача про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 08231-06/24 від 8 червня 2024 року в частині нарахування та стягнення з відповідача суми заборгованості за пенею у розмірі 7290,00 грн, оскільки договір про надання фінансового кредиту №08231-06/24 від 8 червня 2024 року було укладено між сторонами в період дії в Україні воєнного стану. Представник відповідача зазначає, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження виконання первісним кредитором зобов`язань з надання кредиту позичальнику та перерахування суми кредиту на рахунок позичальника. Враховуючи, що згідно умов договору, проценти нараховується за кожен день користування позикою, то для перевірки правильності розрахунку заборгованості, що є обов`язком суду, необхідно встановити дату видачі кредиту та суму, в якій його було надано та встановити строк користування кредитом. Представник відповідача також зазначає, що стороною позивача не надано доказів підтвердження оплати за договором факторингу №24092024 від 24.09.2024. Зважаючи на вищевикладене представник відповідача просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та стягнути із позивача суму коштів понесених відповідачем на правову допомогу у розмірі 7500 грн. 23 квітня 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив наступне. Позивач вважає аргументи у відзиві на позовну заяву відповідача безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання за кредитним договором. Розрахунок заборгованості за кредитним договором №08231- 06/2024 від 08 червня 2024 року, який є додатком до поданої Товариством позовної заяви, містить усі необхідні відомості для того, аби ідентифікувати його як такого, що підтверджує суму боргу саме по цьому кредитному договору, адже місить відомості про позичальника та номер і дату кредитного договору. Позивачем було надано докази про успішне перерахування коштів на картку клієнта за кредитним договором №08231-06/2024 від 08 червня 2024 року. Відповідачка фактично заперечує факт укладення кредитного договору. З огляду на дане твердження відповідачки, слід зазначити наступне: у довідці про ідентифікацію передбачено усі персональні дані відповідачки, зокрема РНОКПП, що дає можливість його ідентифікувати, за вказаними у довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор та ким підписано кредитний договір № 08231-06/2024 від 08.06.2024 року. У відповідності до п.п. 2.16., 2.17. Договору про надання фінансового кредиту №08231-06/2024 від 08.06.2024 року: у випадку готовності клієнта прийняти пропозицію (оферту), клієнт натискає кнопку «Підписати», після чого Клієнт отримує вхідний дзвінок на номер телефону та вводить отриманий одноразовий ідентифікатор, або йому надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який Клієнт вводить у відповідне поле. Введенням коду на Сайті Товариства Клієнт підтверджує прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) Товариства на укладення Кредитного договору (електронний підпис Клієнта накладається на оригінал Договору). Будь-які інші документи (паспорт споживчого кредиту, заяви, звернення, повідомлення, копії документів, інше), пов`язані з укладенням та виконанням Кредитного договору, Клієнт може підписати одним із способів: накладанням електронного підпису або електронного підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором або, у випадку надсилання документів в паперовому вигляді - власноручним підписом. Згідно Договору про надання фінансового кредиту № 08231- 06/2024 від 08 червня 2024 року, даний договір містить електронний підпис (одноразовим ідентифікатором) відповідачки: [NUMBER]. Отже, [PERSON] свідомо уклала даний договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з їх прийняттям. Кредитодавцем у свою чергу чітко виконані усі умови договору, у тому числі щодо нарахування процентів за кредитним договором № 08231- 06/2024 від 08 червня 2024 року. Щодо заперечень представника відповідача про стягнення неустойки, представник позивача зазначає наступне. Законом України «Про споживче кредитування» не забороняється встановлювати в договорі комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Отже, до договору може бути включена умова щодо сплати комісії. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мала можливість не вступати у кредитні відносини із кредитором, якщо дійсно вважала встановлення комісії за управління кредитом за ставкою, що вказана у договорі від суми кредиту несправедливою умовою, натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, відповідач засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, що свідчить про свідоме визнання відповідачем умов договору, в тому числі й оспорюваних. Отже, посилання представниці відповідачки на незаконність нарахування комісії, на думку Товариства, є безпідставною і спрямованою на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання. Щодо неналежності доказів оплати по договору факторингу, позивач зазначає, що даний аргумент є таким, що не відповідає дійсності, адже до позовної заяви, поданої Товариством було долучено належні докази факту набуття права вимоги за кредитним договором. Враховуючи викладене, позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити. 28 квітня 2025 року до суду від АТ «А-Банк» надійшла інформація про те, що банк не має змоги надати запитувану інформацію стосовно номера картки [NUMBER] , оскільки за наданими відомостями не вдалося ідентифікувати вказану особу. 29 квітня 2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача зазначила наступне. Позивач помилково ототожнює факт укладення електронного кредитного договору із фактом отримання відповідачем грошових коштів за цим договором. Саме факт передачі кредитних коштів є ключовою умовою виникнення зобов`язання за кредитним договором. Наявність лише електронного договору та підпису одноразовим ідентифікатором підтверджує лише факт погодження наміру укласти договір, але не підтверджує факту отримання кредитних коштів відповідачем. Позивач не надав суду жодних належних і допустимих первинних документів, які б підтверджували фактичне перерахування грошових коштів відповідачу, таких як: платіжне доручення; банківські виписки; звіт про фінансову операцію або аналогічні документи. Подача позивачем клопотання про витребування додаткових доказів підтверджує, що на момент подання позову позивач не мав належних доказів факту передачі кредитних коштів. Таким чином, у цій справі сам факт укладення електронного договору без надання доказів перерахування кредитних коштів не створює грошового зобов`язання відповідача, а отже вимоги позивача про стягнення заборгованості є необґрунтованими та підлягають відхиленню. Відповідач категорично заперечує проти доводів позивача, які намагаються змішати поняття комісійних платежів та пені за порушення виконання зобов`язань. Позивач посилається на можливість встановлення комісій за обслуговування кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», однак фактично предметом стягнення у даній справі є пеня у розмірі 7 290,00 грн, а не комісія. Мова йде не про обов`язкові платежі або комісійні збори за обслуговування кредиту, а про відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, на яку накладається спеціальне обмеження законом. В матеріалах справи відсутні належні докази того, що заявлена до стягнення сума саме є законною комісією за обслуговування кредиту, а не штрафними санкціями за прострочення виконання грошового зобов`язання. Доводи позивача про правомірність нарахування комісії є неспроможними і не спростовують безпідставність нарахування та стягнення пені у розмірі 7 290,00 грн в умовах воєнного стану. Представник відповідача просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та стягнути із позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу. 02 травня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення у справі, у яких представник позивача зазначив, що вважає аргументи у відзиві на позовну заяву відповідача безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання за кредитним договором. У відповідності до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»: максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Проте, згідно пункту 17 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень - тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відтак, враховуючи, що договір з [PERSON] було укладено 08 червня 2024 року (тобто, у т.зв. період "протягом наступних 120 днів"), представник позивача вважає нарахування відсотків за денною процентною ставкою у розмірі 1,5% було правомірним. Відповідачка не виконала взяте на себе зобов`язання ні перед первісним кредитором ТОВ «Стар Файненс Груп», ні перед новим кредитором ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», у зв`язку з чим ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» вимушене було звернутись із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у судовому порядку з метою захисту та поновлення порушених прав, а саме повернення кредитних коштів, відсотків у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором. 02 травня 2025 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі у яких зазначила, що відповідно до пункту 4 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-IX, надавачі фінансових послуг (крім банків) були зобов`язані привести свою діяльність у відповідність до нового законодавства протягом 30 днів з дати набрання чинності Законом, тобто до 24 січня 2024 року. Таким чином, з 24 січня 2024 року усі небанківські фінансові установи мали застосовувати максимальну денну процентну ставку не більше 1%, що встановлено частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Водночас тимчасове підвищення граничної ставки до 2,5% / 1,5% відповідно до п. 17 Розділу IV цього Закону не застосовується до небанківських установ після 24 січня 2024 року, оскільки ці норми діяли лише до дати обов`язкового приведення їх діяльності у відповідність до закону. ТОВ «Стар Файненс Груп» є небанківською фінансовою установою, тому з 24 січня 2024 року воно зобов`язане було застосовувати максимальну денну процентну ставку не більше 1%, встановлену частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Пункт 17 Розділу IV, на який посилається позивач, дійсно передбачав тимчасове підвищення максимальної денної процентної ставки до 2,5% та 1,5%, але він діяв лише до моменту, коли суб`єкти ринку мали привести свою діяльність у відповідність до вимог нового законодавства. Тобто, після 24 січня 2024 року ці підвищені ставки вже не могли застосовуватись до небанківських фінансових установ. Відтак, укладення договору споживчого кредиту 08 червня 2024 року з умовами щодо денної процентної ставки у розмірі 1,5% є прямим порушенням вимог частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», та таких положень договору не може бути визнано правомірними. Таким чином, усі суми, нараховані у частині перевищення 1% денної процентної ставки, є незаконними, а відповідні вимоги позивача про їх стягнення - не підлягають задоволенню. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 08 червня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 08231-06/2024, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 5400,00 грн, строком користування на 120 днів, під процентну ставку 1,5% У відповідності до пункту 1.6 договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. Вбачається, що договір було підписано позичальником [PERSON] , шляхом накладення електронного цифрового підпису [NUMBER], який відповідно до довідки про ідентифікацію було надіслано їй 08 червня 2024 року о 07:31 год. на номер телефону [NUMBER] . Окрім того, вказаним ідентифікатором було підписано додаток 1 до договору, який є графіком платежів та паспорт споживчого кредиту, у якому зазначені умови договору. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" та ЗУ "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Відповідно до листа ТОВ «Пейтек Україна» вбачається, що ТОВ «Стар Файненс Груп» перерахувало 08 червня 2024 року на рахунок [NUMBER] кошти у сумі 5400 грн (номер транзакції 941571), що спростовує доводи представника відповідача про не отримання коштів за кредитним договором. Таким чином, позивачем надані докази перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, зазначений нею у кредитному договорі. 24 вересня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та позивачем було укладено договір факторингу № 24092024, відповідно до якого ТОВ «Стар Файненс Груп» відступає ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» приймає права вимоги до боржників. Згідно із пунктом 13.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Крім того, умовами договору визначено порядок та строк передачі документів, реєстрів боржників та оплата коштів. Вказане спростовує доводи представника відповідача, що відсутність доказів перерахування новим кредитором коштів попередньому кредитору свідчить про відсутність у позивача як нового кредитора, права на звернення із цим позовом до суду. Крім того, порядок виконання умов договору факторингу від 24 вересня 2024 року стосується виключно сторін цього договору та не звільняє боржника (відповідача) від обов`язку повернути отримані в кредит кошти. Доказів того, що відповідач після укладання договору факторингу здійснювала перерахування коштів на рахунок попереднього кредитора, представником відповідача до справи не надано. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про факторингу, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 08231-06/2024 в сумі 21 519,00 грн, з яких: 5400,00 грн - сума заборгованості за кредитом; 8829,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 7290,00 грн - сума заборгованості по пені. Згідно частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до частиною другою статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості за кредитним договором перед ТОВ " Стар Файненс Груп" чи сплата такої позивачу після укладання договору факторингу. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «Кредит Капітал» за кредитним договором № 08231-06/2024 від 08 червня 2024 року. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1082 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 21 519,00 грн, з яких: 5400,00 грн - сума заборгованості за кредитом; 8829,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 7290,00 грн - сума заборгованості по пені. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Умовами договору № 08231-06/2024 від 08 червня 2024 року передбачено, що процентна ставка за договором складає 1,5% на день. 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким, зокрема, було доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» новими частинами. Так частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Вказана норма законодавства була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX та набрала чинності 24 грудня 2023 року. Як встановлено в пункті 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до роз`яснень Національного Банка України №14-0004/3433 від 15 січня 2024 року вбачається, що відповідно до пунктів 3, 4 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3498-ІХ фінансовим установам необхідно привести свою діяльність та документи у відповідність до вимог Закону № 3498-ІХ, а саме: надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3, та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом № 3498- ІХ (далі Перехідний період); банкам протягом 90 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ (далі Перехідний період).Водночас згідно з пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3498-ІХ встановлено, що зміни до Закону, внесені на підставі Закону № 3498-ІХ поширюються на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності Законом № 3498-ІХ, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.Враховуючи наданий Законом № 3498-ІХ фінансовим установам Перехідний період за договорами, укладеними протягом Перехідного періоду, або строк дії яких було продовжено протягом Перехідного періоду, денна процентна ставка може перевищувати законодавчо встановлений максимальний розмір лише протягом Перехідного періоду та за умови, що строк виконання зобов`язань позичальника за такими договорами спливає до закінчення Перехідного періоду. Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача про те, що, з 24 січня 2024 року усі небанківські фінансові установи мали застосовувати максимальну денну процентну ставку не більше 1%, що встановлено частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки Законом допускається встановлення іншої процентної ставки у межах перехідного періоду. Отже, до 21 серпня 2024 року кредитодавець міг здійснювати нарахування процентів за процентною ставкою вказаною у договорі - 1,5%, а вже починаючи з 21 серпня 2024 року - не більше 1% на день. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Із наданого позивачем детального розрахунку заборгованості вбачається, що для визначення розміру заборгованості за відсотками позивачем застосовано ставку 1,5 % в день користування кредитними коштами впродовж всього періоду кредитування, що суперечить вимогам Закону. Таким чином, судом було здійснено перерахунок заборгованості по відсотках, а відтак стягненню із відповідача підлягає наступний розмір процентів: - за період з 08 червня 2024 року по 20 серпня 2024 року за ставкою 1,5 % становить 5994,00 грн, відповідно розрахунку (5400/100х1,5 х 74); - за період з 21 серпня 2024 року по 24 вересня 2024 року за ставкою 1,0 % становить 1890,00 грн, відповідно розрахунку (5400/100х1% х 35). Відтак загальна сума заборгованості відповідача по відсотках за кредитом складає 7884,00 грн. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Щодо стягнення неустойки у розмірі 7290,00 грн, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Суд відхиляє твердження позивача що вказані нарахування відносяться до комісії за обслуговування кредиту, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості вбачається дані нарахування відносяться саме до штрафів (неустойки), разом з тим, стягнення за комісією у розрахунку заборгованості дорівнює нуля. Відповідач, заперечуючи щодо стягнення із неї неустойки за порушення зобов`язання, у відзиві на позовну заяву посилалася на те, що відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). В той же час суд зазначає, що Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень. Так відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ "Про споживче кредитування" у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Кредитний договір відповідачкою був укладений 6 травня 2024 року, тобто після набуття чинності змін до ЗУ "Про споживче кредитування", а тому вимога позивача про стягнення неустокий є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як ЗУ "Про споживче кредитування" є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. Відповідно до умов кредитного договору відповідачкою був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто нею у позику були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. а тому в цьому випадку мають застосовуватись саме норми ЗУ "Про споживче кредитування". Зважаючи на викладене, неустойка (штраф) у розмірі 7290,00 грн за прострочення позичальником виконання зобов`язання, підлягає стягненню із відповідача. Згідно частин 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] не виконала грошове зобов`язання за кредитним договором № 08231-06/2024 від 08 червня 2025 року, не сплатила відсотки за користування кредитом, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення боргу з відповідача в розмірі 5400,00 грн та відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 7884, 00 грн, та неустойки у розмірі 7290,00 що загалом складає 20574,00 грн, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просила суд стягнути із позивача витрати понесені відповідачем на правову допомогу у розмірі 7500,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень копії договору №60 від 11 квітня 2025 про надання правової допомоги, який укладено між адвокатом Хворост Д.М. та [PERSON] , адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги клієнту на умовах та у порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах визначених договором. Відповідно до умов 3.3 договору, визначений гонорар адвоката у розмірі 7500,00 грн за послугу - юридичний супровід справи клієнта № 753/6157/22 в суді першої інстанції, що включає в себе надання правничої допомоги клієнту в його справі, консультування, підготовку та написання заяв по суті, клопотань/заяв з процесуальних питань, будь-яких клопотань та заяв, які адвокат вважає за необхідне подати по справі з метою отримання очікуваного результату. Відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги, адвокат виконав, а клієнт прийняв послуги адвоката на загальну суму 7500,00 грн. Сума гонорару, на яку станом на 17 квітня 2025 року надано допомогу -7500,00 грн; станом на 17 квітня 2025 року клієнтом внесено гонорару - 3750,00 грн; сума несплаченого гонорару -3500,00 грн. Матеріали справи містять копію платіжної інструкції, відповідно до якої [PERSON] перерахувала адвокату грошові кошти у розмірі 3750,00 грн. Отже, суду надано докази щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, зважаючи на заперечення представника позивача щодо стягнення із позивача витрат понесених відповідачем на правову допомогу, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, змісту поданих ним заяв по суті спору, та з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов до висновку, що заявлені витрати представником відповідача підлягають частковому задоволенню у розмірі 330,00 грн. На підставі положень статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 2316,02 грн.

Outcome: partial