Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про позбавлення останніх батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Позов мотивовано тим, що [PERSON] є дідусем [PERSON] по маминій лінії. Перші роки життя онучка [PERSON] провела разом із батьками в Москві, де була зареєстрована за місцем проживання. У 2019 році онучка переїхала до України та почала проживати разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Тобто, позивач зазначає, що фактично з 2019 року батьківськи обов`язки щодо [PERSON] виконує він, та протягом даного періоду її батьки проживали та проживають в Москві та не брали участі у її вихованні, не здійснювали матеріального утримання дитини, не цікавилися її успіхами, не брали участі у важливих життєвих подіях та не забезпечували їй належних умов для розвитку. Позивач стверджує, що усі питання, пов`язані з вихованням, здоров`ям, навчанням та соціальним забезпеченням [PERSON] , виконував він. Позивач зазначив, що у 2021 відповідачі, які зареєстровані в Москві оформили на нього довіреність щодо представництва інтересів їхньої доньки, що включає право звертатися до навчальних закладів, медичних установа, органів соцзахисту, страхування тощо, супровід дитини на різні заходи, оформлення заяв, отримання документів, участь у переговорах щодо життя і здоров`я дитини, терміном дії до 01.07.2028 року. Зазначив, що [PERSON] навчається в навчально-виховному комплексі « Гармонія » в Ужгороді. Окрім того, за час проживання онуки разом з дідусем, [PERSON] потребувала та потребує постійної роботи із психологом, оскільки довготривале емоційне дистанціювання батьків негативно вплинуло на її психологічний стан. Позивач вважає, що оскільки батьки [PERSON] протягом п`яти років фактично самоусунились від виконання батьківських обов`язків, не здійснюють матеріального утримання дитини, не забезпечують їй виховання та догляд, їхня поведінка підпадає під ознаки ухилення від виконання батьківських обов`язків, що відповідно є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Окрім цього позивач зазначив, що [PERSON] постійно проживає в Україні разом з ним, він фактично виконує функції її законного представника, забезпечуючи догляд, виховання та матеріальне утримання, однак, через відсутність офіційного статусу він не має можливості оформлювати необхідні документи від імені дитини, що унеможливлює реалізацію її прав як громадянки України. Для отримання паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, оформлення можливих соціальних виплат, медичних послуг, а також для подальшого отримання атестата про середню освіту, вступу до навчальних закладів та реалізації інших життєво-необхідних прав, [PERSON] потрібні відповідні документи. Однак, їхнє оформлення можливе виключно через законного представника дитини, якими на сьогодні залишаються її батьки. Позивач звертає увагу, що критичною обставиною є те, що батьки [PERSON] знаходяться на території Російської Федерації і вже понад п`ять років не приїжджали до України, а після початку повномасштабної військової агресії Росії проти України в лютому 2022 року вони вже точно не будуть приїжджати. Ухвалою суду від 24.03.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 01.04.2025 року позивачем, на виконання вимог, зазначених в ухвалі суду від 24.03.2025 року, подано клопотання про усунення недоліків. Ухвалою суду від 07.04.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.06.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи просив при прийнятті рішення врахувати висновок органу опіки та піклування. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. На сайті "Судова влада України" розміщено оголошення про виклик [PERSON] та [PERSON] як відповідачів. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд зазначає, що 24 лютого 2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500- 67127 від 04 вересня 2022 року та вих. №71/17-500-77469 від 03 жовтня 2022 року). 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року вказаний Закон набрав чинності. Закон передбачає зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2). Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені. Комунікація МЗС з органами влади російської федерації також не здійснюється. Окрім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25 лютого 2022 року на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з поштою росії та білорусі, посилки та перекази в ці країни не приймаються. У зв`язку із чим, відповідачів - громадянин росії, які проживає на території рф, про дату, час та місце розгляду справи за даним позовом про позбавлення батьківських прав повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщалося не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи наявність всіх умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, щодо проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду матеріалів та винести заочне рішення по справі. Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне. Судом установлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого органами РАЦС Російської Федерації 15.08.2009, 15.08.2009 року [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис №4088. Від даного шлюбу народилася донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 10.07.2010 року Рязанським відділом РАЦС Правління Москви Відповідно до свідоцтва про народження батьками є [PERSON] , громадянин Росії та [PERSON] , громадянка Росії. [PERSON] [INFO] являється громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту громадянина Російської Федерації [NUMBER] , виданого 26.05.2021 року, органом МВД 0078. [PERSON] [INFO] являється громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту громадянина Російської Федерації [NUMBER] , виданого 05.10.2007 року, органом Російської Федерації, код підрозділу 770-024. [PERSON] [INFO] являється громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту громадянина Російської Федерації [NUMBER] виданого 11.11.2009 року, органом Російської Федерації, код підрозділу 770-101. Батьком [PERSON] [INFO] є [PERSON] [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.06.2021 року органом РАЦС Москви №31. Згідно паспорту громадянина України № [NUMBER] [PERSON] [INFO] являється громадянином України. Встановлено, що [PERSON] зареєстрований з 01.03.2018 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та копії Будинкової книги. Згідно акту про фактичне місце проживання особи від 31.03.2025, складеної Секретарем Ужгородської міської ради депутатом Ужгородської міської ради Чорнієм І.І. у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] [INFO] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дідусем [PERSON] . Згідно копії довіреності 77 АГ 7300501, посвідченої [PERSON] , тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса міста Москви Покровської Наталії Веніамінівни, [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] представляти їхні інтереси, як законних представників, їхньої неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Довіреність видана терміном до 01.07.2021 року. Згідно психолого-педагогічної характеристики [PERSON] , учениці 8-А класу, виданої НВК «Гармонія» Ужгородської міської ради Закарпатської області 24.01.205 за №25, [PERSON] з 06 вересня 2019 року навчається в НВК «Гармонія» та проживає разом з дідусем [PERSON] , який виховує належним чином та забезпечує усім шкільним приладдям. Батьки жодного разу не відвідали навчальний заклад та батьківські збори, не відповідали на телефонні дзвінки, при спробі відеочату скидували дзвінок, на есемес-повідомлення не реагували. Згідно довідки № 26 від 24.01.2025 виданої директором НВК «Гармонія», [PERSON] [INFO] дійсно є ученицею 8-А класу навчально-виховного комплексу «Гармонія» Ужгородської міської ради Закарпатської області. Згідно характеристики наданою Головою Правління ГО «Рух підтримки закарпатських військових - Ужгород» Галини Яреми від 24.01.2025, [PERSON] волонтер ініціативної спільноти, а пізніше і ГО «Рух підтримки закарпатських військових - Ужгород» з 2014 року. У дусі українства і волонтерства виховує онуку [PERSON] , яка за час перебування в Україні опанувала українську мову, розвинула свої мистецькі навички. Згідно з письмового свідчення [PERSON] від 26.01.2025, остання є сусідкою [PERSON] , з 2019 року з ним проживає його онука [PERSON] [INFO] . Напротязі цього часу вона не зустрічала її батьків, утриманням та вихованням [PERSON] займається [PERSON] . Згідно з письмового свідчення [PERSON] від 26.01.2025, остання є сусідкою [PERSON] , з 2019 року з ним проживає його онука [PERSON] [INFO] . Напротязі цього часу вона не зустрічала її батьків, утриманням та вихованням [PERSON] займається [PERSON] . Згідно Експрес характеристики на [PERSON] , видану психологом Ужгородського міського центру соціальних служб [PERSON] №С-113/01-19 від 02.06.2025, [PERSON] працювала з психологом УМЦСС, було проведено 2 зустрічі. До УМЦСС звернувся дідусь - [PERSON] , щою психлог попрацював з дівчиною, так як мама дівчини не бере участі у вихованні та її житті. Зі слів дівчини, у них з дідусем хороші відносини, він старається забезпечити її усім необхідним і бере активну участь у її житті. Дівчина перебуває в дідуся з 9-ти років свого життя. З мамою вона підтримує зв`язок виключно телефонним спілкуванням, але фактично її мама участі у вихованні не приймає. Враховуючи її пубертатний період та вікові особливості, дівчина емоційно нестабільна, може проявлятися тривога через те, що дитина знаходиться у невизначеному стані. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітньої доньки [PERSON] від 24.02.2025 №194/17/01-19 встановлено, що позивач звернулась до Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради із заявою про надання висновку органу опіки та піклування стосовно доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] . На підставі акту обстеження умов проживання від 06.02.2025 року, складеного працівниками служби у справах дітей Ужгородської міської ради, встановлено, що [PERSON] проживає разом із дідусем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені всі належні умови для її життя, розвитку, навчання та виховання. Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи від 07.02.2025 та висновку оцінки потреб сім`ї від 07.02.2025, складених працівниками Ужгородського міського центру соціальних служб департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, [PERSON] постійно проживає із дідусем, який належно виконує свої обов`язки щодо її виховання та забезпечення, тоді як батьки не беруть у цьому участь. За таких обставин, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] , громадян Російської Федерації, батьківських прав щодо їхньої неповнолітньої доньки [PERSON] . Сідок [PERSON] [INFO] , яка є класним керівником НВК «Гармонія», у судовому засіданні зазначила, що протягом чотирьох років, відколи [PERSON] навчається в НВК «Гармонія», являється її класним керівником. Батьки [PERSON] уникають спілкування з класним керівником та іншими вчителями, та не цікавляться життям дитини. Зазначила, що дівчинка не є емоційно стабільною та була вилучена зі свого середовища, перебуває в стані стресу та агресує. Дитина потребує кваліфіковану психологічну, а можливо і психіатричну допомогу. Дідусь забезпечує дитину всім необхідним, цікавиться її життям та здоров`ям. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року вказаний Закон набрав чинності. Відповідно до статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Статтею 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Статтею 67-1. Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним відповідно до частини першої статті 67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми регулюються правом держави суду. Якщо особа, яка має право на утримання, звернулася з вимогою про утримання до суду в державі, в якій особа, яка зобов`язана надати утримання, має місце проживання, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми визначаються правом держави суду. Однак якщо одержати утримання відповідно до зазначеного права неможливо, застосовується право, передбачене частиною першою статті 67 цього Закону. Статтею 67-2 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право, що застосовується до зобов`язань щодо утримання малолітніх, неповнолітніх дітей дідом, бабою, вітчимом, мачухою, братом, сестрою, іншими особами, у сім`ї яких виховувалася дитина, визначається відповідно до статті 67-1 цього Закону. Отже питання про позбавлення відповідачів, які є громадянам РФ, батьківських прав відносно доньки [PERSON] , уродженки м.Москва Росія, вирішується за підсудністю Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно частин 2, 3 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом роз`яснень, викладених у пунктах 15, 16, 17 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 р «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Заслухавши пояснення позивача та представника органу опіки та піклування, дослідивши надані письмові докази, суд установив, що відповідачі свідомо, тобто систематично, протягом тривалого часу не виконували і продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, не піклуються про фізичний і духовний розвиток доеньки, не цікавиться її навчанням, не здійснюють її підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідним харчуванням, медичним доглядом; не спілкуються з дитиною в необхідній мірі; не надають їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідачі не виконують своїх батьківських обов`язків не унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання або з інших не залежних від них причин. За таких обставин зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення відповідачів від виховання дітей, свідоме та умисне нехтування ними своїми батьківськими обов`язками і їх поведінка є винною, оскільки, на думку суду, відповідачі не виконують своїх батьківських обов`язків не унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від них причин. На думку суду, висновок органу опіки та піклування ґрунтується на достатній доказовій базі, а позивач довів обставини свідомого та умисного ухилення відповідачами від виконання батьківських обов`язків, мотиви для позбавлення їх батьківських прав є доречними і достатніми, а рішення про позбавлення їх батьківських прав здатне забезпечити належний захист прав та інтересів дитини. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу не піклуються про свою доньку, не дбають про рівень їх життя, не цікавляться станом здоров`я і розвитку, навчанням, не створюють належних умов для зростання дитини. Також відповідачі, які без поважних на те причин тривалий час не виявляють щодо власної дітини батьківського піклування, залишили доньку на тривалий термін в рідного дідуся на території України та не вживають заходів для її повернення. Обставин, які б перешкоджали відповідачам належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, або обставин, які б свідчили про створення їм перешкод у спілкуванні з донькою зі сторони позивача, судом не встановлено, що зводиться до свідомого невиконання батьками своїх батьківських прав та є підставою для задоволення позову. При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачам, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини . Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що відповідачі зобов`язані сплачувати аліменти для утримання дитини в розмірі 1/3 (однієї/третьої) частки всіх видів доходів кожного з відповідачів щомісячно, .але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 19.03.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць . На підставі ст.ст. 66, 67, 67-1, 67-2 Закону України «Про міжнародне приватне право»,

Outcome: approved