Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

24.03.2025 [PERSON] через свого представника\~адвоката Івашківську А. О. звернувся до суду з позовом до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» про відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь 2\~000, 00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у незабезпеченні його речовим майном. Позов мотивовано тим, що [PERSON] згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011, засуджений до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі №120/10653/24 визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо незабезпечення [PERSON] речовим майном. Внаслідок протиправної бездіяльності Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, розмір якої [PERSON] оцінює в сумі 2\~000, 00 грн та просить стягнути з Державного бюджету. Автоматизованим розподілом судової справи між суддями 24.03.2025 головуючим суддею визначена суддя Березовська О. А. Справа передана судді 25.03.2025. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2025 прийнято справу до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державну казначейську службу України та роз`яснено процесуальні права учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, а також встановити для третьої особі п`ятиденний строк з дня отримання позову та відзиву на позов для подання до суду поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву та документів, що підтверджують надіслання (надання) пояснення іншим учасникам справи (а. с. 27). 14.04.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшли пояснення від представника третьої особи Державної казначейської служби України, в якому зазначено, що відповідно до пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 визначено, що органами Казначейства виконуються рішення про стягнення коштів державного або місцевого бюджетів або боржників. У разі задоволення позовних вимог позивача, виконання такого рішення має відбуватися відповідно до зазначеного порядку. 18.04.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» Дудоладова А. А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Позивачем не зазначено в позовній заяві в чому проявляється нанесена йому діями чи бездіяльністю відповідача моральна шкода та в чому вона полягає; не надано жодного доказу моральних страждань внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, причинного зв`язку таких моральних страждань із діями або бездіяльністю відповідачів. Також позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди. Крім цього, представник відповідача зазначає про неналежне фінансування установи у зв`язку з запровадженням в Україні воєнного стану. Представник позивача [PERSON] - адвокат Івашківська А. О. 21.04.2025 через систему «Електронний суд» подала до суду відповідь на відзив, в якому заперечувала проти тверджень відповідача, викладених у відзиві. Наполягала на тому, що бездіяльністю відповідача позивачу завдано моральну шкоду, розмір якої є обґрунтованим. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на докази, а саме рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі №120/10653/24, згідно з яким визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягає у незабезпеченні права засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] речовим майном: взуттям шкіряним (або з текстильним верхом), тапочками кімнатним. Вказує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії довідки №5/15795 від 27.11.2024, виданої Державною установою «Вінницька установа виконання покарань (№1)», [PERSON] відбуває покарання в установі з 02.06.2010 по теперішній час. За період перебування в установі [PERSON] не працював, доходів від трудового використання не мав, будь-яких інших доходів не отримував, грошової допомоги сім`ї не надавав, знаходиться на повному державному забезпеченні. На особовому рахунку кошти відсутні (а. с. 10). Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі №120/10653/24 задоволено позов [PERSON] . Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягає у незабезпеченні засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] речовим майном: взуттям шкіряним (або з текстильним верхом), тапочками кімнатними; зобов`язано Державну установу «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вжити заходів щодо забезпечення права засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] речовим майном: взуттям шкіряним (або з текстильним верхом), тапочками кімнатними, згідно з нормами належності. Рішення суду набрало законної сили 13.01.2025 (а. с. 5-8). Статтею 19\~Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України). Держава поважає і охороняє права свободи і законні інтереси засуджених забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частина 1, 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України). Згідно зі\~ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами першою та другою статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23\~ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода,\~завдана фізичній\~особі незаконними\~рішеннями,\~дією чи\~бездіяльністю посадової\~особи органу\~державної влади\~при здійсненні\~нею своїх\~повноважень,\~відшкодовується на\~підставі статті1174 ЦК України.\~Статті1173, 1174 ЦК України\~є спеціальними\~і передбачають\~певні особливості,\~характерні для\~розгляду справ\~про деліктну\~відповідальність органів\~державної влади\~та посадових\~осіб,\~які відмінні\~від загальних\~правил деліктної\~відповідальності.\~Так,\~зокрема,\~цими правовими\~нормами передбачено,\~що для\~застосування відповідальності\~посадових осіб\~та органів\~державної влади\~наявність їх\~вини не\~є обов`язковою. Необхідною підставою\~для притягнення\~органу державної\~влади до\~відповідальності у\~вигляді відшкодування\~шкоди є\~наявність трьох\~умов:\~неправомірні дії\~чи бездіяльності\~цього органу,\~наявність шкоди\~та причинний\~зв`язок\~між неправомірними\~діями і\~заподіяною шкодою.\~І довести\~наявність цих\~умов має\~позивач,\~який звернувся\~з позовом\~про стягнення\~шкоди на\~підставі статті1173 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №\~570/3943/21 (провадження № 61-3603св23). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі №120/10653/24, яке вступило в законну силу, визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягає у незабезпеченні засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] речовим майном: взуттям шкіряним (або з текстильним верхом), тапочками кімнатними. В силу\~положень ч.\~4\~ст.82 ЦПК України зазначене рішення Вінницького окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії має преюдиційне значення у цій справі, оскільки вказаним судовим рішенням встановлено факт порушення гарантованого позивачу законом права на забезпечення речовим майном згідно з нормами належності, і вказана обставина належала до предмета доказування та безпосередньо досліджувалася і встановлювалася судом, що відображено в мотивувальній частині судового рішення. При цьому за результатами вирішення спору по суті суд визнав протиправною бездіяльність Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» що полягає у незабезпеченні засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] речовим майном: взуттям шкіряним (або з текстильним верхом), тапочками кімнатними. Отже, позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено протиправну поведінку - бездіяльність відповідача щодо нього, факт завдання йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та її наслідком моральною шкодою. Як вбачається з вище наведених норм матеріального права вина не є обов`язковою умовою складу цього виду делікту. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У пункті 9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд відповідно до ст. 23 ЦК України, враховує характер правопорушення, що полягає у незабезпеченні засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] речовим майном, яке є особистими речами (взуттям) засудженого, призначеними для повсякденного вжитку, внаслідок чого йому завдано душевних страждань. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відтак, на думку суду, сума моральної шкоди, визначена позивачем, є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не приводить до її безпідставного збагачення. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і на користь позивача підлягає стягненню 2\~000, 00 грн завданої моральної шкоди, оскільки на переконання суду такий розмір відшкодування моральної шкоди є справедливим і достатнім для компенсації понесених позивачем душевних страждань. Щодо порядку виконання судового рішення, то боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170\~ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved