Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що 30 травня 2018 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, актовий запис №887. 27 серпня 2022 року позивач та відповідач придбали автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, \~ \~ \~ \~ 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3. Вони оформили цей автомобіль на відповідача, бо на час придбання авто позивач не могла передбачити, що все сумісне майно треба буде ділити у судовому порядку. З 09 березня 2023 року позивач та відповідач проживають окремо. Відповідач в позасудовому порядку відмовився поділити спільне майно. При цьому 21 квітня 2023 року відповідач без відома позивача продав спільний транспортний засіб третій особі. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року у справі №491/627/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 \~ \~ \~ \~року у справі №491/631/23 суд встановив, що спірне рухоме майно, а саме, автомобіль марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3, придбане сторонами за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю позивача та відповідача і що відчуження цього рухомого майна третій особі відбулося без згоди позивача і не в інтересах сім`ї, а, відтак, позивач має право на грошову компенсацію вартості належної частки у спільному майні від іншого подружжя, який здійснив відчуження рухомого неподільного майна без згоди. Спірний автомобіль є неподільною в натурі річчю, на час вирішення справи про поділ цього майна, транспортний засіб відповідачем проданий третій особі, а відтак, позивач, як дружина, без згоди якої відчужено відповідачем, як чоловіком, спільне майно подружжя, має право на грошову компенсацію вартості частки у спільному рухомому майні, тобто грошової компенсації половини вартості частки в майні у зв`язку з наявністю відчуження такого майна третій особі. Приймаючи до уваги, що відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, він має відшкодувати позивачу частину його вартості, визначеної судовим експертом на час розгляду справи в суді. Позивач звернулася до судового експерта із заявою про проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи КТЗ марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3, з метою визначення середньо-ринкової вартості цього майна. Відповідно до висновку експерта №2211 від 13 січня 2025 року за результатами проведеної судової \~ \~ \~ \~транспортно-товарознавчої експертизи, середньо-ринкова вартість транспортного засобу марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , на дату проведення експертизи складає 728130 гривень 00 копійок, відповідно частка цього КТЗ складає 364065 гривень 00 копійок. Таким чином відповідач має відшкодувати позивачу частину вартості цього КТЗ, що в грошовому еквіваленті дорівнює 364065 гривень 00 копійок. У зв`язку з наведеним позивач звернулась до суду та просить задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини колісного транспортного засобу автомобіля марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN код транспортного засобу [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3, в розмірі 364065 (триста шістдесят чотири тисячі шістдесят п`ять) гривень 00 копійок, та судові витрати в розмірі 27456 гривень 20 копійок. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 08 квітня 2025 року. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено процесуальні права відповідачу про право на подання відзиву на позовну заяву та роз`яснено порядок його реалізації, а також право звернутися до суду з зустрічною позовною заявою. До початку судового засідання 08 квітня 2025 року від представника відповідача адвоката Боднар М.О., який діє на підставі ордеру серії ВН №1479137 від 24 лютого 2025 року та договору №НПД/Б-2402025 від 24 лютого 2025 року про надання правничої (правової) допомоги, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він просив відкласти розгляд справи на іншу дату, посилаючись на те, що 24 лютого 2025 року через особистий електронний кабінет системи «Електронний суд» ним було подано заяву про доступ до матеріалів цивільної справи №491/47/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, в електронній системі ЄСІТС та допустити до участі в розгляді справи в якості представника відповідача [PERSON] , для можливості скористатися процесуальним правом на подання заяв по суті, подання доказів та інших процесуальних документів. 07 квітня 2025 року до його особистого електронного кабінету надійшли матеріали справи №491/47/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, у тому числі ухвала суду від 10 лютого 2025 року. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи на 08 квітня 2025 року на 14 годину 00 хвилин та встановлено відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення Ухвали для подання відзиву на позову заяву. Враховуючи що ухвала суду від 10 лютого 2025 року надійшла представнику відповідача 07 квітня 2025 року, що не дає можливість фізично встигнути підготувати відзив на позовну заяву та інші процесуальні документи, представник відповідача просив суд відкласти судове засідання на іншу дату та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на позов не менш ніж на п`ятнадцять днів. Також 08 квітня 2025 року до початку судового засідання від представника позивача адвоката Деменкової Є.С., яка діє на підставі ордеру серії АН №1591381 від 02 січня 2025 року, надійшли заперечення на клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку для подання відзиву на позовну заяву, в яких вона просила визнати неповажними причини пропуску відповідачем строку для подання відзиву на позовну заяву та відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про продовження вказаного процесуального строку, посилаючись на те, що з 24 лютого 2025 року відповідач та його представник були обізнані про відкрите провадження у вказаній справі та про те, що розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження. Станом на 08 квітня 2025 року відповідачем та його представником суду не надано доказів того, що відповідачем не отримано ухвалу суду від 10 лютого 2025 року про відкриття провадження у вказаній справі, а тому вона вважала, що є підстави для відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву. При цьому до початку судового засідання судом в комп`ютерній програмі «Д3» було здійснено перевірку відомостей щодо надходження процесуальних документів до електронного кабінету користувачів системи «Електронний суд», після чого виготовлено роздруківку, згідно якої процесуальні документи по вказаній справі, в тому числі, ухвалу про відкриття провадження у справі, представнику відповідача було доставлено до його електронного кабінету 07 квітня 2025 року разом з іншими документами. В судове засідання 08 квітня 2025 року відповідач не з`явився. Відповідачу надсилалась повістка про виклик до суду та копія ухвали про відкриття провадження у справі, однак станом на 08 квітня 2025 року вказані документи відповідачу не були доставлені та лише прибули до поштового відділення, в підтвердження чого в матеріалах справи міститься роздруківка з офіційного сайту АТ «Укрпошта». Представник відповідача в судове засідання 08 квітня 2025 року не з`явився, однак, як було зазначено вище, просив відкласти розгляд справи на іншу дату. Позивач в судове засідання 08 квітня 2025 року не з`явилась, у своїй заяві від 07 квітня 2025 року зазначила, що на своїх позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити, однак з`явилась її представник адвокат Деменкова Є.С., яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що з урахуванням відомостей з комп`ютерної програми «Д3» вирішення питання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву залишає на розсуд суду. Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року за результатами проведеного судового засідання було встановлено, що не вбачається наявність пропуску процесуального строку для подання відзиву на позову заяву в рамках вказаної цивільної справи, та було зазначено, що відповідач та його представник мають право подати відзив на позову заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі від 10 лютого 2025 року, який має відраховуватися з моменту її отримання, в даному випадку з 07 квітня 2025 року, тобто, з дати її отримання представником відповідача. Судове засідання було відкладено. В подальшому 22 квітня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання, призначене на 17 червня 2025 року, сторони не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак її представник до початку судового засідання подала до суду заяву, в якій просила судове засідання, призначене на 17 червня 2025 року, провести без її участі та без участі позивача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також у вказаній заяві виклала пояснення по суті справи. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, однак до початку судового засідання відповідач на електронну пошту суду подав письмову заяву, в якій просив провести розгляд справи без його та участі та без участі його представника у зв`язку з зайнятістю його представника питанням мобілізації, через що останній не може бути присутній в судовому засіданні. Також просить врахувати відзив на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи заяви представника позивача та відповідача, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача та її представника, відповідача та його представника. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, взявши до уваги заяви позивача, представника позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, при розгляді справи встановлено: Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Артемівським МВ ГУМВС України у Донецькій області (а.с.32-33). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 05 січня 2000 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.29-30). У відзиві на позовну заяву (а.с.91-93) представник відповідача, посилаючись на норми законодавства, зазначає, що сторона відповідача не визнає позовні вимоги позивача про поділ майна подружжя повністю через недоведеність та необґрунтованість. Так, позивач у позовній заяві в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частини автомобіля марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3 у розмірі 364065 гривень 00 копійок, посилається на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року по справі №491/631/23, яким встановлено факт того що зазначений автомобіль придбано у шлюбі тому цей автомобіль є спільним майном подружжя і так як автомобіль відповідачем продано без згоди позивача, позивач має право на грошову компенсацію вартості частини автомобіля. Розмір грошової компенсації вартості частини автомобіля позивач визначає на підставі висновку експерта №2211 від 13 січня 2025 року, згідно якого експертом визначено загальну вартість автомобіля у розмірі 728130 гривень 00 копійок. Позивач через свого представника зверталася із позовною заявою до суду про встановлення факту, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав та обов`язків покупця (цивільна справа №491/631/23), та в обґрунтування вимог посилалася та підтверджувала такі факти, що відповідач продав за договором купівлі-продажу №5141/2023/3778244 від 21 квітня 2023 року спірний автомобіль громадянину [PERSON] за ціною 50000 гривень, та просила суд перевести на позивача права та обов`язки покупця за вищезазначеним договором стосовно належної частки відповідачу автомобіля та виплатити [PERSON] частину вартості автомобіля в розмірі 25000 гривень 00 копійок, які позивач внесла на депозитний рахунок суду, та визнати право власності на весь автомобіль за позивачем. По зазначеній справі судом ухвалено рішення від 21 жовтня 2024 року про відмову у задоволенні позову. В цьому рішенні судом в мотивувальній частині зазначено про позицію [PERSON] щодо обставин та фактів які нею як позивачем визнаються та підтримуються. Тобто позивач визнала той факт що автомобіль був проданий відповідачем за відплатним договором купівлі-продажу автомобіля за ціною 50000 гривень 00 копійок та не заявляла під час розгляду справи клопотання про призначення судової авто-товарознавчої експертизи для визначення дійсної (ринкової) вартості автомобіля на час розгляду справи. З викладеного слід дійти висновку про те що, заявлена позовна вимога позивача у справі №491/47/25 про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частини автомобіля марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3, у розмірі 364065 гривень 00 копійок, задоволенню у повному обсязі не підлягає, так як позивач визнавала вартість спірного автомобіля за ціною у 50000 гривень 00 копійок, тому позивач може претендувати на частину від 50000 гривень 00 копійок, що складає 25000 гривень 00 копійок. Крім того, відповідач заперечує проти стягнення з нього на користь позивача судових витрат в сумі 27456 гривень 20 копійок, з яких 3640 гривень 65 копійок судовий збір, витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в сумі 4543 гривень 68 копійок, та гонорар адвоката у сумі 20000 гривень 00 копійок, так як позовні вимоги безпідставні та задоволенню не підлягають, а розмір гонорару адвоката позивача є надмірно завищеним та недоведеним. Також судом були дослідженні матеріли справи. Відповідно до копії висновку експерта №2211 від 13 січня 2025 року за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи з додатками до нього, середньо-ринкова вартість транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3 на дату проведення експертизи складає 728130 гривень 00 копійок; середньо-ринкова вартість частини транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3 на дату проведення експертизи складає 364065 гривень 00 копійок (а.с.6-15). Відповідно до копії акту наданих послуг №2211 від 15 січня 2025 року вартість проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи згідно з договором №2211 із визначення середньо-ринкової вартості КТЗ TOYOTA LAND CRUISER PRADO, чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3 склала 4543 гривні 68 копійок (а.с.20). В матеріалах справи також міститься копія договору №2211 від 06 січня 2025 року про проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи з визначення середньо-ринкової вартості КТЗ TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3,а також середньо-ринкової вартості частини зазначеного транспортного засобу. Вказаний договір укладено між позивачем в особі адвоката Деменкової Є.С. та ФОП [PERSON] , який є судовим експертом відповідно до свідоцтва №8-22/П від 18 січня 2022 року (а.с.24-25). З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №5141/2023/3778244 від 21 квітня 2023 року вбачається, що [PERSON] уклав цей договір з [PERSON] про те, що продавець [PERSON] зобов`язується передати покупцеві [PERSON] автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3. Згідно вказаного договору ціна автомобіля сторонами узгоджена в розмірі 50000 гривень 00 копійок (а.с.26). Також в матеріалах справи міститься копія заяви представника позивача від 02 січня 2025 року, адресованої судовому експерту Абрамкіну Б.П. про проведення експертизи за замовленням учасника справи, а саме з метою визначення середньо-ринкової вартості КТЗ TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3 ,а також середньо-ринкової вартості частини зазначеного транспортного засобу (а.с.27-28). Згідно рахунку №2211 від 06 січня 2025 року вартість проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи з визначення середньо-ринкової вартості КТЗ TOYOTA LAND CRUISER PRADO, чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3 становить 4543 гривні 68 копійок (а.с.34). Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року, яке набрало законної сили 02 грудня 2024 року, за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Крім того, за текстом рішення «…надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до переконання про те, що спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у шлюбі. На думку суду, відповідачем [PERSON] не підтверджено належними та достатніми доказами, що зазначений транспортний засіб є його особистою приватною власністю. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що на транспортний засіб марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] , поширюється режим спільної сумісної власності. Отже, дане рухоме майно є набутим за час шлюбу позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , однак на час вирішення спору дане майно відсутнє в силу його відчуження [PERSON] та відсутнє у спільній власності колишнього подружжя. Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначене ст.65 СК України, відповідно до положень ч.1 даної статті дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Суд вважає встановленим, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 квітня 2023 року договір купівлі-продажу №5141/2023/3778244, на підставі якого право власності на транспортний засіб перейшло до [PERSON] , відбулося без згоди позивача…» (а.с.35-39). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] право власності на автомобіль марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 3956 см3, 27 червня 2022 року було зареєстровано за [PERSON] (а.с.40). 30 травня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30 травня 2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.41). Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року, яке набрало законної сили 15 вересня 2023 року, за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позовні вимоги задоволено та шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.44-46). Відповідно до копії платіжної інструкції №0.0.4112541926.1 від 07 січня 2025 року за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи згідно з договором №2211 із визначення середньо-ринкової вартості КТЗ TOYOTA LAND CRUISER PRADO, чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , позивачем було сплачено 4543 гривні 68 копійок, та отримувачем зазначений [PERSON] , ФОП (а.с.43). Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно вимог ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду 25.02.2021 у справі №335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У відповідності до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] зареєстровано 30 травня 2018 року, що підтверджується копією вище зазначеного свідоцтва про шлюб. Право власності на спірний автомобіль за відповідачем [PERSON] було зареєстровано 27 серпня 2022 року, що підтверджується копією вище зазначеного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано рішенням суду від 15 серпня 2023 року. Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам в рішенні Ананьївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року у справі №491/631/23, яке набрало законної сили 02 грудня 2024 року, суд прийшов до переконання про те, що спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у шлюбі. На думку суду, відповідачем [PERSON] не підтверджено належними та достатніми доказами, що зазначений транспортний засіб є його особистою приватною власністю. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що на транспортний засіб марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] , поширюється режим спільної сумісної власності. Отже, дане рухоме майно є набутим за час шлюбу позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , однак на час вирішення спору дане майно відсутнє в силу його відчуження [PERSON] та відсутнє у спільній власності колишнього подружжя. Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначене ст.65 СК України, відповідно до положень ч.1 даної статті дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Суд встановив, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 квітня 2023 року договір купівлі-продажу №5141/2023/3778244, на підставі якого право власності на транспортний засіб перейшло до [PERSON] , відбулося без згоди позивача, так як надання такої згоди не доведено, а також не було спростовано відповідачем. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В постанові Верховного суду від 16 квітня 2023 року у справі №754/3132/16-ц зазначено з посиланням на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), в яких суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: - у справі №755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; - у справі №127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; - у справі №301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн; - у справі №402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя. Відповідно до ч.ч.1, 2, 5, 6 ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. У відзиві на позовну представник відповідача посилається на те, що вартість спірного автомобіля становить 50000 гривень згідно договору купівлі-продажу, однак слід зазначити, така сума, зазначена у договорі є договірною, а не дійсною ринковою вартістю спірного транспортного засобу. Зі свого боку позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, а саме, замовила проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи спірного автомобіля та отримала відповідний висновок експерта про результат проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, який має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу» свідоцтво №8-22 П МЮ України, видане 18 січня 2022 року), про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України обізнаний, щодо дійсної середньо-ринкової вартості спірного автомобіля. Відповідач в свою чергу не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначений у висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи розмір середньо-ринкової вартості спірного автомобіля, обмежившись лише доводами у відзиві на позовну заяву. З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконала свій процесуальний обов`язок доказування надала суду докази, що підтверджують середньо-ринкову вартість спірного автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними, достатніми та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до платіжної інструкції №0М9А-749Р-2С9Т-А11С від 20 січня 2025 року позивачем сплачено судовий за подання вказаного позову до суду в розмірі 2912 гривень 52 копійки. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача у сумі 2912 гривень 52 копійки. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як було зазначено вище, позивач в особі адвоката Деменкової Є.С. 06 січня 2025 року уклала з ФОП [PERSON] , якому присвоєно кваліфікацію судового експерта відповідно до свідоцтва №8-22/П від 18 січня 2022 року, виданого Центральною експертно-кваліфікаційною комісією міністерства юстиції України, договір №2211 про проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи спірного автомобіля, та згідно рахунку №2211 від 06 січня 2025 року вартість проведення експертизи склала 4543 гривні 68 копійок, яку позивач сплатила судовому експерту в повному обсязі, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцію, зазначеною вище. Враховуючи положення ч.2 ст.141 ЦПК України суд приходить до висновку, що витрати позивача зі сплати за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі, а саме, у розмірі 4543 гривень 68 копійок. Що стосується витрат позивача на отримання правової допомоги, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного. Згідно зі ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Аналогічні положення викладені в ч.ч.1, 2 ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року). Відповідно до ч.3 ст.28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1, 2 ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що витрати позивача за надання правничої допомоги складають 20000 гривень, в підтвердження чого до позовної заяви додано розрахункову квитанцію від 08 листопада 2024 року, відповідно до якої позивачем сплачено адвокату Деменковій Є.С. грошові кошти в розмірі 20000 гривень на підставі, як зазначено в квитанції, за адвокатські послуги згідно договору №б/н від 08 листопада 2024 року (а.с.42 зворотній бік), копію договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2024 року (а.с.21-23), відповідно до п.3.2 якого сума гонорару адвоката складає 20000 гривень, та відповідно до п.3.7 Договору клієнт сплачує гонорар у день укладення договору, предметом договору є: забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта у судах, замовлення судових експертиз, приватних (державних) експертах, за позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу; надання правової допомоги клієнту у статусі позивача, заявника, співвласника, стягувача, замовника, тощо; надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь-якому статусі. Складення заяв скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво інтересів клієнта у суді під час здійснення цивільного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів клієнта в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Надання правової допомоги здійснюється у наступних формах: усні та/або письмові консультації; складання письмових документів, заперечень, відзивів, відповідей, запитів, заяв, тощо; представництва у відповідних органах, судах; інші види послуг, які пов`язані з адвокатською діяльністю та виконанням договору. Враховуючи складність справи, виконанні адвокатом роботи з надання адвокатських послуг, зокрема, замовлення судової експертизи, складення позовної заяви, подання її до суду, представництво інтересів позивача в суді, тощо, ціну позову, значення справи для сторін, враховуючи клопотання представника відповідача про надмірність судових витрат, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат за надання правничої допомоги в розмірі 10000 гривень, оскільки такі витрати суд вважає співмірними з обсягом та тривалістю наданих послуг адвокатом.

Outcome: partial