Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

06 вересня 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом Військової частини [NUMBER] Збройних Сил України Міністерства оборони України, у якому просить: - визнати незаконним та скасувати наказ командира ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ № 194 від 03.07.2024 п. 32 про виведення за штат ВЧ [NUMBER] з 03 липня 2024 року [PERSON] , колишнього діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки) організаційно-планового відділення; - визнати незаконним та скасувати наказ командира ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ № 195 від 04.07.2024 п. 25 про звільнення[PERSON] , колишнього діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки) організаційно-планового відділення, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників та реорганізацію установи; - поновити [PERSON] посаді діловода групиорганізаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки) організаційно-планового відділення військової частини [NUMBER] ; - стягнути з військової частини [NUMBER] ЗСУ МОУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 19.06.2014 року по 27.09.2018 рік позивач працювала працівником у ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ. 26 вересня 2018 року вона вибула по повістці, згідно мобілізаційного розпорядження для проходження військової служби у ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ. З 27 вересня 2018 року по 02.07.2024 року позивач, у званні старший сержант проходила військову службу, згідно укладених контрактів з ВЧ [NUMBER] на посаді оператора телекомунікаційного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла (4т.р.) військової частини. З 27.06.2022 року по 02.07.2024 року, терміном понад граничний вік перебування на військовій службі. Про подовження військової служби в ВЧ [NUMBER] позивачем була надана довідка відповідачу. Згідно витягу з наказу № 158 від 02.07.2024 року командира ВЧ [NUMBER] , військовослужбовця військової служби за контрактом, старшого сержанта [PERSON] , оператора телекомунікаційного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла (4т.р.). відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнено у відставку з військової служби наказом командира ВЧ [NUMBER] від 21 травня 2024 року № 14-рс за підпунктом «а» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі). З 02 липня 2024 року позивача виключено зі списків особового складу частини, знято з військового обліку військовозобов`язаних. 04.07.2024 року позивач звернулася у відділ кадрів відповідача з заявою про поновлення працівником на роботі на посаді діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки), організаційно-планового відділення у ВЧ [NUMBER] . Після чого керівництво відповідача різними способами уникало спілкування з позивачем. 15.08.2024 року позивач отримала від відповідача відповідь від 29.07.2024 року за № 2588, у якій відповідач посилаючись на попередження № 869 від 28.09.2018 року про проведення організаційних заходів та про скорочення посади, які позивач раніше займав та у зв`язку із відсутністю вакантних посад щодо поновлення або працевлаштування до військової частини [PERSON] є неможливим. Разом з відповіддю позивачем отримане: - повідомлення про звільнення від 04.07.2024 року № 2114; - витяг з наказу ВЧ [NUMBER] від 03.07.2024 п. 32 № 194 відповідно до якого працівника ЗСУ [PERSON] колишнього діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки), організаційно-планового відділення, яку відповідно звільнено з військової служби за контрактом та 02.07.2024 року виключено зі списків особового складу ВЧ [NUMBER] вважати такою, що 03.07.2024 року прибула для подальшого поновлення на посаді та працевлаштування. У зв`язку з відсутністю вакантних посад вивести за штат військової частини з 03 липня 2024 року; - витяг з наказу ВЧ [NUMBER] від 04.07.2024 року п. 25 № 195 звільнити з 04 липня 2024 року [PERSON] , яка перебуває за штатом військової частини, колишнього діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки), організаційно-планового відділення, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників та реорганізації установи. Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам законодавства. Зазначає, що відповідач всупереч вимогам п.1 ст.40 КЗпП України, не запропонував позивачу, як працівнику, який має переважне право на залишення на роботі, жодної посади, в той час, як роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Наголошує, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до розрахунку її зарплати від 31.05.2022 року складає 142,26 грн. Щодо строку звернення до суду з позовом, то зазначає, що відповідний наказ про звільнення нею отриманий 15.08.2024 року, а тому вона звернулася до суду з позовом 06 вересня 2024 року. 11 листопада 2024 року відповідачем поданий відзив на позовну заяву в якому посилається на те, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі, з огляду на наступне. Позовна заява мотивована тим, що відповідачем недотримано процедуру звільнення працівника, яка передбачена ст.ст.42, 49-2 КЗпП, оскільки позивачу стало відомо про скорочення штату відповідача лише липні 2024 року. Так, на виконання норм трудового законодавства посадовими особами військової частини [NUMBER] [PERSON] було направлено лист попередження про заплановане скорочення чисельності штатних посад працівників військової частини [NUMBER] та лист попередження від 28.09.2018, що підтверджується описом вкладення до замовного листа від 08.02.2019. В подальшому посадовими особами військової частини [NUMBER] позивачу було запропоновано посаду начальника складу (продовольчого та речового), проте [PERSON] 25.09.2018 відмовилась від такої посади, що підтверджується листом пропонування посад з відміткою про відмову. Також, посадовими особами під підпис було доведено позивачу лист попередження про заплановане скорочення чисельності штатних посад працівників в/ч [NUMBER] , в якому остання 26.09.2018 власноручно поставила підпис. Враховуючи вищевказане, посадовими особами військової частини [NUMBER] дотримано процедуру звільнення позивача, а відтак позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, наведених у відзиві. Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року продовжений строк розгляду справи. 06 грудня 2024 року постановлено ухвалу про розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, продовжений строк розгляду справи Ухвалою суду від 22 січня 2025 року витребувано у ВЧ [NUMBER] докази про наявність або відсутність вакантних посад у ВЧ [NUMBER] . В судове сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з неявкою осіб, що беруть участь у справі, фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів не здійснювалося. Суд, дослідивши підстави позову, зави по суті подані сторонами, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 19.06.2014 року по 27.09.2018 рік [PERSON] працювала у ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ. 26 вересня 2018 року [PERSON] вибула по повістці, згідно мобілізаційного розпорядження для проходження військової служби у ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ. З 27 вересня 2018 року по 02.07.2024 року [PERSON] , у званні старший сержант проходила військову службу, згідно укладених контрактів з ВЧ [NUMBER] на посаді оператора телекомунікаційного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла (4т.р.) військової частини. З 27.06.2022 року по 02.07.2024 року, терміном понад граничний вік перебування на військовій службі. Зазначені відомості містяться у копії трудової книжки [PERSON] , військового квитка, контрактів, а також такі обставини визнаються сторонами. 25.09.2018 року [PERSON] , яка займала посаду діловода ВЧ [NUMBER] , було попереджено про заплановане скорочення чисельності штатних посад працівників військової частини [NUMBER] , що підтверджується відповідним листом-попередженням, а також запропоновано посаду начальника складу (продовольчого та речового). Цього ж дня [PERSON] відмовилась від запропонованої посади, що підтверджується листом пропонування посад з відміткою про відмову. Згідно витягу з наказу № 158 від 02.07.2024 року командира ВЧ [NUMBER] , військовослужбовця військової служби за контрактом, старшого сержанта [PERSON] , оператора телекомунікаційного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла (4т.р.), відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнено у відставку з військової служби наказом командира ВЧ [NUMBER] від 21 травня 2024 року № 14-рс за підпунктом «а» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі). З 02 липня 2024 року позивача виключено зі списків особового складу частини, знято з військового обліку військовозобов`язаних. Наказом командира ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ № 194 від 03.07.2024 п. 32 виведено за штат ВЧ [NUMBER] з 03 липня 2024 року [PERSON] , колишнього діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки) організаційно-планового відділення, що підтверджується витягом з відповідного наказу. Наказом командира ВЧ [NUMBER] ЗСУ МОУ № 195 від 04.07.2024 п. 25 [PERSON] , колишнього діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки) організаційно-планового відділення, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників та реорганізацію установи - звільнено з 04 липня 2024 року, що підтверджується витягом з відповідного наказу. 23.07.2024 року позивачем направлено на адресу відповідача запит на отримання інформації, який надійшов відповідачу 07.08.2024 року. 29.07.2024 року за вих. 2588 тво командира ВЧ [NUMBER] повідомлено [PERSON] що до ВЧ [NUMBER] надійшла її заява про поновлення її на посаді діловода групи організаційно-планової роботи (та планування заходів бойової підготовки) організаційно-планового відділення військової частини. Повідомлено, що відповідно до листа попередження № 869 від 28.09.2018 року про проведення організаційних заходів та про скорочення посади, які позивач раніше займав та у зв`язку із відсутністю вакантних посад щодо поновлення або працевлаштування до військової частини [PERSON] є неможливим. З копії витягу з книги штатно-посадового обліку особового складу військової частин [NUMBER] у період з 03.07.2024 по 04.07.2024 року вбачається, що вакантні посади щодо поновлення або працевлаштування до військової частини [PERSON] - відсутні. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] ствержує, що звільнення її з роботи проведено з порушенням вимог трудового законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Вимогами частин 1-3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ч.4 ст.49-2 КЗпП України вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Відповідно до положень частини четвертої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період вимоги частини першої-третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України до [PERSON] не застосовуються. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань. Тобто, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Відповідно до позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 16.01.2018 у справі №519/160/16-ц (провадження №61-312св17), від 06.02.2018 у справі №696/985/15-ц (провадження №61-1214св18), від 12.06.2019 у справі №297/868/18 (провадження №61-393св19), від 28.04.2021 у справі №373/2133/17 (провадження №61-8393св20), від 27.05.2021 у справі №201/6689/19 (провадження №61-5965св20), від 27.01.2022 у справі №607/22928/20 (провадження №61-16543св21), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Посади, які могли б бути запропоновані відповідачем [PERSON] , як цивільній особі на момент її вивільнення були відсутні, а тому не могли бути запропоновані. За відсутності встановлення порушень вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] , відповідно відсутні підстави для поновлення її роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, то суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника. Отже, перш ніж застосовувати строк звернення до суду суд має встановити, чи порушено трудові права позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 235/1954/16-ц, провадження № 61-423св17). Оскільки відповідач не порушив норми КЗпП України при звільненні позивача, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Доводи позивача, викладені в позовній заяві, зводяться до довільного тлумачення позивачем чинного законодавства та переоцінку фактичних обставин справи. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed