Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

25 березня 2025 року [PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту спільного проживання, в якій просить встановити факт спільного проживання її, [PERSON] з чоловіком [PERSON] , [INFO] , до його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; встановити факт втрати нею, [PERSON] постійного та основного джерела засобів до існування після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви зазначила, що вона з 28.01.1989 перебувала у шлюбі з [PERSON] . Чоловік був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер. Вони з чоловіком постійно проживали однією сім?єю за адресою: [ADDRESS] , по день його смерті. Протягом всього часу спільного проживання вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, сплачували комунальні послуги, піклувались один про одного, спільно вирішували питання лікування, опікувались закупівлею продуктів та лікарських засобів для сумісних потреб. Після смерті чоловіка вона звернулася до органу пенсійного фонду з заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв?язку з втратою годувальника згідно ст. 36 ЗУ загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 203040014392 від 11.06.2024 їй було відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв?язку з втратою годувальника згідно заяви від 04.06.2024, у зв?язку з ненаданням документа, що засвідчує факт спільного проживання з чоловіком та перебування на його утриманні. Внаслідок неможливості одержання зазначеної довідки, оскільки вона з чоловіком на день його смерті були зареєстровані за різними адресами, була змушена звернутись до суду з даною заявою та встановлювати факту, що має юридичне значення. Крім того, разом з заявою про встановлення факту спільного проживання, на підтвердження факту спільного проживання з чоловіком заявник просила викликати та допитати в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] 02 квітня 2025 ухвалою Московського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. 18 квітня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Кібка А.А. подала пояснення, в яких просила прийняти та врахувати пояснення Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області в частині заяви [PERSON] про встановлення факту спільного проживання з чоловіком [PERSON] , [INFO] , до його смерті [INFO] . В частині встановлення юридичного факту втрати [PERSON] постійного та основного джерела засобів до існування після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] просила залишити без задоволення. Розглянути заяву за відсутності представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за наявними у справі матеріалами. Законом України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів. Зокрема, змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова. Набрання чинності зазначеним Законом України відбулося 25 квітня 2025 року. 02 травня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» представник Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області Струсовська А.В. подала пояснення, в яких зазначила, що рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 203040014392 від 11.06.2024 відмовлено [PERSON] у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника, оскільки не дотримано вимог п. 2.11 Порядку 22-1, а саме відсутні документи, які підтверджують факт перебування заявниці на утриманні у померлого годувальника. Враховуючи відсутність документів, підтверджуючих перебування [PERSON] на утриманні померлого годувальника (чоловіка [PERSON] - в головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області відсутні підстави для призначення пенсії по втраті годувальника заявниці. Враховуючи вищезазначене, оцінка доказів щодо встановлення факту перебування на утриманні є виключно компетенцією суду, що розглядає справу, а тому просить об`єктивно дослідити всі матеріали справи і взяти до уваги доводи головного управління та прийняти обгрунтоване рішення. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 02 травня 2025 року клопотання представника заявника [PERSON] адвоката Пасмурової І.О. про виклик свідків задоволено. Ухвалено викликати та допитати в судовому засіданні як свідків: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник заявник підтримала заяву з підстав, викладених у заяві, просила заяву задовольнити у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладені нею в заяві. Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у судове засідання не з`явився, проте 18 квітня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» подав пояснення з приводу заяви про встановлення факту, просив розглядати справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, також у судове засідання не з`явився, проте 02 травня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» подав пояснення, розгляд справи просив проводити за відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема суди розглядають справи про встановлення факту проживання та перебування фізичної особи на утриманні. Судом встановлено, що 28 січня 1989 року Московським відділом ЗАГС м. Харкова зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 165 від 28.01.1989 року та підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині [PERSON] . Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , місце проживання заявника [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Як зазначила заявник та підтверджено матеріалами справи, а саме, паспортом громадянина України серії [NUMBER] , її чоловік [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Проте, заявник зазначає, що вони з чоловіком мешкали за адресою [ADDRESS] , по день його смерті. [INFO] чоловік заявника [PERSON] помер, про що 01 травня 2024 року зроблено відповідний актовий запис № 65 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Як зазначає заявник, після смерті чоловіка вона звернулася до органу пенсійного фонду з заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв?язку з втратою годувальника згідно ст. 36 ЗУ загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 203040014392 від 11.06.2024 їй було відмовлено в переведенні на пенсію по втраті годувальника згідно заяви від 04.06.2024, у зв?язку з ненаданням документа, що засвідчує факт спільного проживання з чоловіком та перебування на його утриманні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, що вона дуже добре знає родину [PERSON] , оскільки були сусідами та мешкали в одному під`їзді. Померлий [PERSON] жив разом з дружиною [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] . У [PERSON] та [PERSON] були дуже грані стосунки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні також надала пояснення, згідно яких підтвердила факт спільного проживання [PERSON] разом із своїм померлим чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Чоловік [PERSON] постійно працював, а [PERSON] доглядала за матір`ю. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01.01.2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; довідки з місця проживання, фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства, заяви, анкети, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного та ін. Суд звертає увагу, що право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Таким чином, реєстрація місця проживання заявниці і її чоловіка за різними адресами не свідчить про те, що вони перебуваючи у шлюбі не проживали однією сім`єю. З огляду на надані пояснення свідків, досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] . Суд також враховує, що необхідність встановлення факту спільного проживання з чоловіком до смерті останнього необхідно заявниці для призначенні пенсії в разі втрати годувальника, і саме у зв`язку з тим, що заявниця не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, вона звернулася до суду в порядку окремого провадження і подала докази на підтвердження того. Встановлення факту проживання заявниці однією сім`єю з чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , має для неї юридичне значення і потрібне для переходу з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника. Отже, заява в цій частині підлягає задоволенню з вищенаведених підстав. Щодо вимог заявника про встановлення факту втрати нею, [PERSON] постійного та основного джерела засобів до існування після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Тобто чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. 2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. 3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. 315 ЦПК України і не є вичерпним. Так, померлий [PERSON] , за життя перебував на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України та отримував пенсію відповідно до Закону України від 09.07.2016 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заявник [PERSON] отримує пенсію згідно Закону України від 09.07.2016 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно зі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку із втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії. У своїй заяві [PERSON] просить встановити два факти: факт спільного проживання та втрати джерела засобів до існування після смерті чоловіка [PERSON] . Разом з тим, встановлення факту втрати джерела засобів до існування після смерті чоловіка, не створює жодних юридичних наслідків. Для переходу з пенсії за віком на пенсію в разі втрати годувальника згідно Закону України від 09.07.2016 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заявнику необхідно встановити лише факт спільного проживання з померлим чоловіком. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній. Враховуючи вищевикладене, заява [PERSON] в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved