Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

24 березня 2025 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордера № 2014 від 12 вересня 1974 року. За даною адресою зареєстрований також відповідач, який є племінником позивача. Фактично відповідач не проживає у квартирі, його місцезнаходження позивачу не відоме, оскільки відповідач веде аморальний спосіб життя, відомостей про себе не надає. Відповідач з грудня 2023 року не з`являється за місцем реєстрації, не утримує помешкання, не сплачує комунальні послуги, у квартирі відсутні його особисті речі, а тому позивач, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2025 року цивільну справу передано судді Шаповаловій К.В. 07 квітня 2025 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 06 травня 2025 року на 11:30 год. У судовому засіданні 06 травня 2025 року представником позивача було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, яке було задоволене судом. Судове засідання було відкладено на 05 червня 2025 року на 10:00 год. У судовому засіданні 05 червня 2025 року позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, вказав, що він на разі перебуває на службі у Збройних силах України, іноді приїжджає у відпустку додому. У його квартирі зареєстрований його племінник - відповідач, якого зареєструвала мати позивача, яка відповідно, була бабусею відповідача. Відповідач у квартирі фактично не проживає, у квартирі немає його особистих речей, він не несе витрат пов`язаних із утриманням житла. Наразі його місце знаходження невідоме, востаннє позивач з ним спілкувався наприкінці 2023 року, у позивача є інформація, що певний час відповідач перебував у селі у Чернігівській області (де живуть родичі). Позивач з 2014 року служить в лавах ЗСУ та вдома бував рідко, коли приїжджав, то в квартирі був безлад, були борги зі сплати житлово-комунальних послуг. Зазначив, що відповідач веде аморальний спосіб життя, запрошував додому різних невідомих людей, які випивали та палили, також позивач вказав, що відповідач має проблеми з наркотиками. Наразі його номер телефону весь час перебуває поза зоною досяжності, де він знаходиться та що з ним, йому не відомо. Представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити. Крім того, у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] і [PERSON] . Судове засідання було відкладено на 17 червня 2025 року на 15:30 год. для виклику свідків. У судовому засіданні 17 червня 2025 року були допитані свідки: [PERSON] і [PERSON] . Відповідач за викликами у судові засідання не з`являвся. Повістки, адресовані йому на адресу його місця реєстрації повернулися до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Оголошення про виклик відповідача до суду було розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, доходить такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] користується квартирою за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення № 2014 від 12 вересня 1974 року, який був виданий [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Наймачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] померли, про що свідчать відповідні свідоцтва про смерть вказаних осіб, які містяться у матеріалах справи (а.с.13-17). З матеріалів справи вбачається, що ордер видавався на житлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , втім, відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 149 від 13 лютого 1990 року частину вулиці Тростянецької було перейменовано на вулицю Поліську . Факт реєстрації відповідача [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується даними з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" (ст. 26). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є дружиною позивача, проживає за адресою: [ADDRESS] . Коли вона тільки познайомилась із позивачем, в цій квартирі ще проживав його племінник. Одружилися вони у жовтні 2023 року. З племінником у чоловіка були постійні сварки щодо плати за комунальні послуги, проте відповідач кошти за комунальні послуги не сплачував. Вказала, що відповідач вживав наркотичні засоби, приводив до квартири друзів. Зазначила, що у квітні 2023 року [PERSON] зібрав речі та пішов з квартири. Його ніхто не виганяв, наразі його речей у квартирі немає. Вказала, що певний час на ім`я [PERSON] на адресу надходили повістки з ТЦК та СП. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою дружини позивача - [PERSON] , дружать вони близько чотирьох років. Свідок часто буває у квартирі, зазначила, що там проживає лише [PERSON] , оскільки сам позивач служить в ЗСУ. Вказала, що буває у квартирі два рази на тиждень, також бувала і в нічний час, нікого окрім дружини позивача там більше не проживає, ніяких речей, які б вказували на присутність інших осіб, у квартирі немає. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає у тому ж під`їзді, де знаходиться квартира позивача. Зазначила, що і позивача і відповідача знає ще з дитинства, вони між собою племінник і дядько. Зазначила, що відповідач вів аморальний спосіб життя, вживав наркотики, приводив додому невідомих людей. Сусіди були проти цього та викликали поліцію, оскільки непокоїлися за себе. Наразі відповідач у квартирі не живе вже декілька років, вона його не бачила давно. Позивач відповідача не виганяв, оскільки сам перебуває на службі ще з 2014 року, та у квартирі буває рідко, а відповідач завжди обирав жити там де йому краще, де ніхто йому не заважає. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає у тому ж будинку, де і Тугушеві, він особисто знає позивача та його дружину, відповідача не знає. Колись свідок побачив невідомого чоловіка, який йшов повз будинок, та інші сусіди сказали свідку, що то племінник позивача, він наркоман, у квартирі не проживає. У під`їзд він тоді не заходив, просто ходив у дворі. Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації, складеного 8 січня 2025 року керівником ОСН в м. КИжві "КМ "Рембаза" Береснєвою Л.Є., [PERSON] , 1997 року народження не проживає за адресою: [ADDRESS] з 1 грудня 2023 року. Вказана інформація засвідчена свідками [PERSON] та [PERSON] , які проживають за цією ж адресою (а.с. 11). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що право найму позивачем квартири за адресою: [ADDRESS] підтверджується копією ордеру №2014 від 12 вересня 1974 року. 3гідно із статтею 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до статті 65 Житлового кодексу УРСР, наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно із статтею 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За даними матеріалів справи, відповідач на спірній житловій площі не проживає без поважних на те причин, не утримує її та не проявляє будь-якого інтересу з кінця 2023 року, протилежного суду доведено відповідачем не було. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] у добровільному порядку залишив житлове приміщення та не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, що значно перевищує шестимісячний строк, встановлений статтею 71 ЖК України та протягом якого за тимчасово відсутньою особою зберігається право на жиле приміщення. За наведених обставин у суду достатньо доказів та підстав для висновку, щоб визнати відповідача такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки він добровільно не проживає за адресою місця своєї реєстрації: [ADDRESS] понад шестимісячний строк, та відсутній на спірній житловій площі без поважних на те причин. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved