Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Первісний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] з 23.12.2006. 25.02.2022 позивач здійснив евакуацію відповідача разом з дітьми до м. Воловець Закарпатської області, а сам наступного дня повернувся до м. Києва для виконання службових обов`язків. 05.03.2022 відповідач виїхала за межі України разом з їх дітьми без погодження позивача. Починаючи з березня 2022 [PERSON] та [PERSON] не проживають разом та не ведуть спільного господарства. 19.09.2022 позивачем подано заяву до Міністерства юстиції України про сприяння поверненню дітей. Зазначає , що відповідач подала позовну заяву на розірвання шлюбу. Зауважує, що у період перебування в шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано за договором купівлі-продажу від 07.04.2015 3-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Покупцем квартири виступала дружина [PERSON] - [PERSON] . Позивач вважає, що їм з відповідачем як подружжю на праві спільної сумісної власності,належить квартира за вищевказаною адресою. У добровільному порядку досягти згоди щодо поділу квартири, яка є спільною сумісною власністю не має можливості. Враховуючи викладене, позивач просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.04.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2024 у вищевказаній цивільній справі призначено судову авто-товарознавчу експертизу; провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2024 відновлено провадження у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, до судового розгляду по суті. Клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] про допит свідків у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задоволено. Постановлено допитати свідків: [PERSON] ( [INFO] ; місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] ( [INFO] ; адреса проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] ( [INFO] ; адреса проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] ( [INFO] ; [ADDRESS] ), [PERSON] ( [INFO] ; місце проживання: [ADDRESS] ), попередивши її про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду відповідно до ст. ст. 384, 385 КК України. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що в період перебування сторін ушлюбі подружжям було придбано наступне майно: 1) 30.03.2013 р. транспортний засіб KIA SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] , право власності зареєстровано за Відповідачем за зустрічним позовом ( [PERSON] ); 2) 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000, право власності зареєстровано за Відповідачем за зустрічним позовом ( [PERSON] ), дата державної реєстрації 07.08.2013 р.; 3) квартира [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000, право власності зареєстровано за Позивачем за зустрічним позовом ( [PERSON] ), дата державної реєстрації 07.04.2015 р. Також в зв`язку із придбанням квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , подружжям здійснювався спільно ремонт, закупівля необхідних будівельних матеріалів, побутової техніки і обладнання, а також меблів. Зазначила, що в шлюбі у подружжя народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Зауважила, що придбання вищевказаної квартири [ADDRESS] здійснювалося подружжям спільно, кошти [PERSON] надавалися її батьками, [PERSON] та [PERSON] , в якості фінансування (внесення оплати) за Договором купівлі-продажу квартири, що було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. 07.04.2015 року, реєстровий номер №699. В квітні 2022 року в зв`язку із широкомасштабним вторгненням військ російської федерації, Позивач за зустрічним позовом разом зі своїми неповнолітніми дітьми виїхала за межі України. Позивач за зустрічним позовом здійснює утримання спільних дітей, забезпечує їх фізичний та духовний розвиток, в разі необхідності забезпечує їх лікування власним коштом. В свою чергу Відповідач за зустрічним позову припинив сплату аліментів, які стягнуті з останнього відповідно до судового наказу від 14.11.2022 р. у справі № 752/16033/22, виданого Голосіївським районним судом м. Києва. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: транспортний засіб KIA SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] ; 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000; квартира [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000. Просить здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 50% вартості автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 260000,00 грн; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000; визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на корить [PERSON] судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. У травні 2023 позивач за первісним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що твердження [PERSON] , що спірна квартира була придбана за кошти надані її батьками не підкріплені жодними доказами. Крім того, зазначив, що твердження [PERSON] щодо проведеного ремонту у спірній квартирі подружжям не відповідає дійсності, бо вказані дії були вчинені повністю за власний кошт [PERSON] . Також звернув увагу на те, що він [PERSON] приймає участь в утриманні дітей і на даний час, наскільки це можливо з урахуванням воєнного стану, впливу та обмежень [PERSON] . Також зазначив, що квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана [PERSON] за його особисті кошти. Щодо автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] , зазначив, що [PERSON] вказала недостовірну ринкову вартість автомобіля, і така оцінка проведена некомпетентним органом. Враховуючи викладене, позивач за первісним позовом просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] - автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на частину автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на частину автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 12405 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн. У травні 2023 представником позивача за первісним позовом подано до суду клопотання, в якому зазначено, що [PERSON] погоджується або неа поділ автомобіля шляхом визначення частки кожному у подружжі у розмірі або на визнання права власності на автомобіль за [PERSON] з виплатою йому компенсації у розмірі 260000 грн. У листопаді 2024 позивач за зустрічним позовом подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: транспортний засіб KIA SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] ; 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000; квартира [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000. Здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 50% вартості автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 281625,12 грн; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 611440280000; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 142943180000; визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на корить [PERSON] судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. У січні 2025 позивач за первісним позовом подав до суду заперечення на заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в якому зазначив, що вимогу про визнання за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 50% вартості автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 281625,12 грн - визнає у повному обсязі. Враховуючи викладене, [PERSON] просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільну сумісну власність подружжя: [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] наступним чином: визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 50% вартості автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 281625,12 грн; в іншій частині зустрічного позову - відмовити; стягнути з [PERSON] судові витрати. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні просив задовольнити первісний позов, заперечував щодо задоволення зустрічної позовної. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив звернути увагу на покази батьків [PERSON] щодо купівлі спірної квартири, на доходи сторін та на диск, якій наявний в матеріалах справи. Просила зустрічну позовну заяву задовольнити, а у задоволенні первісного позову - відмовити. Свідок [PERSON] пояснила, що у дружніх стосунках зі сторонами по справі, знайомі більше 10 років. Щодо квартири за адресою: [ADDRESS] зазначила, що там була, але про суму фінансування щодо купівлі квартири їй не відомо. Пояснила, що [PERSON] займалась рекламою. Суд, заслухавши думку позивача за первісним позовом, представника відповідача за первісним позовом по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23.12.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім?ї 23.12.2006, про що зроблено відповідний актовий запис за № 2347. Від шлюбу у подружжя народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва 16.08.2007, про що зроблено відповідний актовий запис №2163 та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва 23.11.2012, про що зроблено відповідний актовий запис №2013. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2023 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо позовної вимоги про поділ автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] , суд зазначає наступне. Позивач за первісним позовом [PERSON] зазначив, що погоджується з проведеною авто-товарознавчою експертизою транспортного засобу KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] , підготовленим Висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 1618/24-54 від 06.06.2024. Крім того, зазначив, що погоджується відповідно з ринковою вартістю транспортного засобу KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] станом на 06.06.2024 - 563250,25 грн. Таким чином, [PERSON] визнає вимогу щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортного засобу KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] та погоджується з вимогами про визнання за [PERSON] права приватної власності на автомобіль KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації 50% вартості автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 281625,12 грн. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи, відповідач визнав позов щодо вимоги про поділ автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 р.в., державний реєстраційний номер [NUMBER] і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в зазначеній частині. Щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя частини квартири [ADDRESS] , визнання за [PERSON] права власності на частини вказаної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 596, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] , який діє від свого імені та від імені [PERSON] (покупці), продавець передає, а покупці приймають у власність в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 329245625 від 14.10.2023 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності, розмір частки [PERSON] . Згідно п. 4 договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2011 вартість відчужуваної квартири згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29238014, виданим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 09.03.2011, складає 30227 грн. Пунктом 6.3. вказаного договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2011 встановлено, що покупець - [PERSON] , стверджує, що купує частину квартири в свою особисту власність за свої особисті кошти, що не є спільною сумісною власністю, а також стверджує, що на момент укладення цього договору він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка надала свою згоду на купівлю частини квартири в його особисту приватну власність та на укладення цього договору купівлі-продажу, яка оформлена відповідно до чинного законодавства України справжність підпису на ній засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. 17.03.2011, за реєстровим № 559, яка зберігається в справах нотаріуса. Вказана частка квартири була придбана за особисті кошти [PERSON] , у тому числі від продажу частини квартири (28/100 частин квартири [ADDRESS] ) 07.02.2011. Суд зауважує, що [PERSON] надала своє підтвердження вказаному факту, згоду на купівлю частини квартири в особисту власність [PERSON] , така згода, як і сам договір не оскаржені, не визнані недійсними, отже відповідно до ст. 204 ЦК України - презумпції правомірності правочину, - є правомірними. Посилання відповідача за первісним позовом на те, що у березні 2011 [PERSON] перебувала на перших місяцях вагітності, яка закінчилася завмерлою вагітністю та те, що стан [PERSON] перешкоджав розумінню значення своїх дій під час підписання заяви від 11.03.2011 № 559, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, вказане майно, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано [PERSON] за свої кошти особисто, про що [PERSON] було відомо, та що цей факт [PERSON] усвідомлювала на момент купівлі-продажу частки зазначеної квартири [PERSON] . Відповідач за первісним позовом належними та допустимими доказами не спростувала те, що вказану квартиру придбано [PERSON] за свої кошти особисто. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В., реєстровий номер 699, укладеним між ТОВ «Фінансово-будівельна компанія «Пагода» (продавець) та [PERSON] (покупець), продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 4 вказаного договору продаж квартири вчиняється за ціною 474400,00 грн, у тому числі ПДВ. До вказаної ціни зараховано суму 474400,00 грн, яка сплачена покупцем у відповідності до умов попереднього договору, укладеного між сторонами 25.12.2014. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36041023 від 07.04.2015 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97260183 від 14.09.2017 підтверджується право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається зі Звіту про оцінку майна № 18-221003-009 від 03.10.2022 у ході проведеного дослідження оцінювачем встановлено, що вартість оцінюваного об`єкта становить 4033733,17 грн. Ринкова вартість 1/1 частки об`єкту 4033733,17 грн. У тому числі вартість 1 м. кв. становить 42549,93 грн. При цьому, відповідач за первісним позовом вказує, що зазначена квартира була придбана за спільні кошти подружжя, пояснює тим, що її батьки надали їй гроші для спільного придбання квартири. На підтвердження вказаного, остання надала суду заяви [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що всього на придбання, здійснення ремонту та облаштування квартири [ADDRESS] ними спільно було надано їх доньці [PERSON] 26800 доларів США та 165000 грн. Разом з цим, суд не приймає зазначені заяви до уваги, оскільки ухвалою суду від 28.01.2025 [PERSON] та [PERSON] викликались до суду в якості свідків, проте в судові засідання вони не з`явились та пояснень не надали. Свідок [PERSON] , яка з`явилась в судове засідання пояснила, що про фінансування щодо купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] їй не відомо. При цьому, за твердженням [PERSON] , гроші на купівлю спірної квартири надавалися, у тому числі, і батьками обох членів подружжя, приблизно у рівних частках. Зазначене твердження, не спростовано [PERSON] . Суд зазначає, що [PERSON] не надала жодного доказу, який би підтверджував факт надання грошових коштів її батьками для купівлі вказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, за весь час перебування у шлюбу [PERSON] отримала наступні доходи: 2006-2009 рік - відсутні доходи, 2010 рік - 2700 грн, 2011 рік - 9721,50 грн, 2012 рік - 13551,64 грн, 2013 рік - 800,00 грн, 2014-2022 - відсутні доходи, що підтверджується Витягом з Реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС від 21.12.2022. За весь час перебування у шлюбі [PERSON] отримав наступні доходи: 2015 рік - 137093,68 грн, 2016 рік - 107885,48 грн, 2017 рік - 129251,13 грн, 2018 рік - 153571,87 грн, 2019 рік - 377219,34 грн, 2020 рік - 601793,40 грн, 2021 рік - 93177,56 грн, 2022 - 326933,28 грн, що підтверджується Витягом з Реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС від 01.05.2023. Також, [PERSON] отримує пенсію за вислугу, розмір якої у 2018 склав 88438,44 грн, що підтверджується довідкою про доходи № 3995 4097 1072, у 2019 - 66322,54 грн, що підтверджується довідкою про доходи № 2085 0007 6200 3014. Місце проживання дітей зареєстровано та діти проживали у квартирі [ADDRESS] , за місцем проживання та реєстрації їх батька [PERSON] , що підтверджується довідками про місце реєстрації та проживання особи та встановлено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2023 у справі № 761/19373/22 про розірвання шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, докладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, підлягає поділу відповідно до рівних часток подружжя, відсутні підстави для відступу від принципу рівності часток подружжя. Крім того, поділ вказаної квартири у рівних частках по кожному з подружжя, жодним чином не шкодить інтересам дітей. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи спір між сторонами щодо поділу майна, суд виходить з наступного. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведенні вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судового збору при подачі позову за майнові вимоги становить 1% від ціни позову, тобто від вартості майна на яке претендує кожен з подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом при подачі позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 12405 грн 00 коп. Вимоги позивача були задоволені. Таким чином, з відповідачки за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом у порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12405,00 грн. Що стосується розподілу витрат за зустрічним позовом, то слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за зустрічним позовом при подачі було сплачено судовий збір у загальному розмірі 13688,40 грн. Майнові вимоги позивачки були задоволені частково, а саме позивачем за первісним позовом визнано вимогу зустрічного позову про поділ автомобіля. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі грн 12405,00 грн.

Outcome: partial