Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» через систему «Електронний суд» звернулося до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 37 804,58 грн. та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07.03.2025 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю на розгляд Подільському районному суду м. Києва. 01 квітня 2025 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. 01 квітня 2025 року визначено суддю для розгляду справи згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями та 01 квітня 2025 року передано матеріали позовної заяви судді для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір №100340261, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Z53855 (06.10.2021 09:49). Умовами кредитного договору передбачено: сума кредиту - 20 000,00 грн.; строк - 15 днів з 06.10.2021р.; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом -21.10.2021р.; загальні витрати позичальника за кредитом складають 5 750,00 грн. в грошовому виразі та 46,729,00 % у процентному значенні; комісія за надання кредиту - 2 000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту; проценти за користування кредитом: 3 750,00грн., які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; тип процентної ставки за договором - фіксована. На банківську картку позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 20 000,00 грн., із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту, яка визначена кредитним договором, у розмірі 10%, що в грошовому еквіваленті 2 000,00 грн. 16.07.2024 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір відступлення прав вимоги №16072024 від 16.07.2024. Згідно вищевказаного договору ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 100340261 від 06.10.2021 року. Позивач зазначає, що відповідач станом на 19.02.2025р. має заборгованість перед ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів», яка становить 37 804,58 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 14 971,00грн., простроченої заборгованості за відсотками - 20 833,58 грн. та простроченої заборгованості за комісіями - 2 000,00грн., яку не сплачено у позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.04.2025 року відповідач [PERSON] надіслав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в позові в повному обсязі, обґрунтовуючи це наступним. Так, на думку відповідача, позивач не довів перехід права вимоги за кредитним договором від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»: договір факторингу надано не в повному обсязі, загальна сума прав вимоги та ціна продажу за договором не відображені, оскільки при виготовленні фотокопії ця інформація була прихована позивачем; загальна сума заборгованості у акті прийому-передачі також не відображена, так як при виготовленні позивачем фотокопії, ця інформація ним була прихована; реєстр боржників до договору факторингу, який є його невід`ємною частиною, суду не наданий; позивачем не подано доказів перерахування ціни продажу за договором факторингу на рахунок клієнта. Також [PERSON] не погоджується з формуванням такого документу як «Витяг з реєстру боржників», оскільки оригінальний реєстр боржників є документом, що підписується всіма учасниками правочину, витяг з нього ,як його частина, що стосується конкретного боржника, також має бути підписано як «Фактором» так і «Клієнтом». Крім того, надані до позовної заяви докази не підтверджують отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки платіжне доручення № 33424792 не є належним доказом у справі, так як не містить номера рахунку на який перераховувались кошти, кому він належить та в якому банку відкритий. [PERSON] вказує, що відсотки за користування кредитними коштами нараховані поза межами строку кредитування. Так, відсотки можуть бути нараховані лише протягом 15 днів, що складає 3 750,00 грн. Вимога позивача щодо стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 17 083, 58 грн., які нараховані поза межами кредитного договору, задоволенню не підлягає. Відповідач зазначає, що нарахування відсотків, яке здійснювалось, як вказує позивач, відповідно до п.1.5.3 договору, є безпідставним, так як даний пункт в договорі відсутній. Також, відповідач не погоджується з нарахованою сумою комісії, оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, як не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів» є нікчемною. Відтак, [PERSON] просить суд відмовити в позові в повному обсязі та, крім того, стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. 24.04.2025 року представником позивача подано додаткові пояснення, які фактично є відповіддю на відзив, в якій сторона позивача заперечує щодо доводів [PERSON] викладених ним у відзиві. Вказує, що відповідно до умов кредитного договору позивачем було надано кошти позичальнику на реквізити банківської картки, оформленої при укладенні кредитного договору, а саме: [NUMBER] . Інформація про проведення транзакцій зберігається у первісного кредитора, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «ЄАПБ» немає змоги надати до суду виписку з особового рахунку. Відповідач у відзиві фактично не заперечує факт отримання коштів, однак намагається показати, що позивач не довів його належним чином. На думку представника позивача, відповідач, як власник карткового рахунку, мав змогу самостійно отримати виписки по рахунку для спростування факту отримання кредитних коштів. Щодо нарахування процентів, представник банку зазначає, що [PERSON] , підписавши кредитний договір, посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами. Крім того, доводи відповідача щодо необґрунтованості доданого розрахунку заборгованості та його неналежності не можуть бути враховані, так як не містять належних та допустимих доказів. В даному випадку, якщо відповідач не погоджується з відповідним розрахунком заборгованості, він має право подати контррозрахунок. Однак, будь яких належних та допустимих доказів відповідачем не надано. Також, представником позивача щодо відступлення прав вимоги вказано, що відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Таким чином, представник банку повідомляє, що повний реєстр боржників та акт прийому - передачі носить в собі зобов`язання про нерозголошення відомостей, що становлять комерційну таємницю та конфіденційну інформацію, у зв`язку з чим весь реєстр та акт прийому-передачі позивач не може надати. Представник ТОВ наголошує, що в законодавстві не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. Крім того, сторона позивача не вбачає підстав для відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн. Так, [PERSON] не було надано договору про надання правової допомоги, розрахунку наданих послуг, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Відсутність вищевказаних документів є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. 28.04.2025 року відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначає, що представником позивача надано докази з пропущенням строку, не обґрунтовано неможливість подання таких доказів у встановлений законом строк, а також відсутнє клопотання про визнання поважними причин не подання доказів у строк та встановлення додаткового строку для їх подання. Відтак, на думку відповідача, дані письмові пояснення, які фактично є відповіддю на відзив необхідно повернути позивачу без розгляду. Проте, незважаючи на вищезазначене, відповідач вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» обґрунтовані тим, що розмір заборгованості за кредитними договорами, укладеними відповідачем , становить ту суму, що зазначена у додатках до договорів факторингу, за якими позивач набув право вимоги до відповідача як кредитор у зобов`язаннях. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності кредитної заборгованості, її розмір та період, за який слід розраховувати розмір заборгованості. 23.05.2025 року на виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва про витребування доказів надійшов лист від АТ «ПУМБ», в якому зазначено, що в банку на ім`я [PERSON] було випущено банківську картку № [NUMBER] . В результаті аналізу операцій, здійснених по карті [PERSON] була виявлена операція по надходженню грошових коштів 06.10.2021 р. у сумі 20 000,00 гривень через сервіс іншого банка. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача адвокат Данильчук С.Г. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що факт перерахування коштів [PERSON] не доведено позивачем. Довідка з банку про те, що на картковий рахунок [PERSON] надійшло 20 000 грн., не доводить позицію позивача, що такі кошти надійшли саме від ТОВ «Мілоан», адже у такій довідці не зазначено платника. При цьому, позивач не попросив суд витребувати докази з іншого банку, а відтак, не довів, що 20 000 грн. були перераховані саме від ТОВ «Мілоан». Також звертав увагу суду на те, що пункту 1.5.3, на який посилається позивач у розрахунку заборгованості, не існує. Комісія нарахована неправомірно, адже умова договору про сплату комісії є нікчемною. Відсотки могли нараховуватися лише за 15 днів користування кредитом, тобто їх розмір міг становити 3750 грн. Відтак, просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідач 5000,00 грн. витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 06.10.2021р між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту №100340261, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Договором (п. 1.1 договору). Відповідно до п. 2.1. договору кредит надається позичальнику шляхом перерахування суми Кредиту на банківський (картковий) рахунок позичальника. Відповідно до п. 2.2.1. договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1.-1.5.3. Договору, в один з термінів (дат) вказаних в п. 1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2., в сумі та на умовах визначених п. 2.3 Договору. Згідно з п. 1.6. договору, процентна ставка за Договором є фіксованою. Сторонами визначено умови кредиту: сума кредиту - 20 000,00 грн.; строк - 15 днів з 06.10.2021р.; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом -21.10.2021р.; загальні витрати позичальника за кредитом складають 5 750,00 грн. в грошовому виразі та 46, 729,00 % у процентному значенні; комісія за надання кредиту - 2 000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту; проценти за користування кредитом: 3 750,00грн., які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; тип процентної ставки за договором - фіксована. Договір про надання кредиту №100340261 від 06.10.2021 підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором Z53855 (06.10.2021 09:49). 06.10.2021 первісний кредитор перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 20 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №33424792 від 06.10.2021. Факт надходження коштів 06.10.2021 на карту № [NUMBER] , відкриту на ім`я [PERSON] в АТ «ПУМБ», доводиться також листом АТ «ПУМБ» від 21.05.2025, отриманим судом на виконання ухвали суду від 02.05.2025 про витребування доказів. Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, сума заборгованості за договором № 100340261 від 06.10.2021 за період з 06.10.2021 по 16.07.2024 складає 37 804,58 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 14 971,00 грн; прострочена заборгованість за відсотками - 20 833,58 грн., прострочена заборгованість за комісіями становить - 2 000,00 грн. 16.07.2024 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір відступлення прав вимоги №16072024 від 16.07.2024. Згідно вищевказаного договору ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 100340261 від 06.10.2021 року. На підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором споживчого кредиту надало: кредитний договір №100340261 від 16 жовтня 2021 року; паспорт споживчого кредиту; розрахунок заборгованості за кредитним договором №100340261. Доказів того, що відповідач здійснив оплату заборгованості матеріали справи не містять. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, що передбачено статтею 205, 207 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Судом встановлено, що всупереч умов кредитного договору та норм закону відповідач допустив порушення умов повернення грошових коштів, оскільки не здійснював платежів, передбачених договором для погашення його договірних зобов`язань. Зокрема, як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір неповернутого тіла кредиту становить 14 971,00грн. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 14 971,00 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами. При цьому, у позовній заяві зазначив, що просить стягнути 20 833,58 грн. відсотків, які нарахував за період з 10.07.2021 по 16.07.2024. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». За умовами договору № 100340261 кредитні кошти надавалися на 15 днів. Втім, умовами договору сторони передбачили пролонгацію строку кредитування на пільгових та базових умовах. Так, відповідно до п.2.3.1.1. Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів товариством, що розміщені на веб-сайті товариства tengo.ua і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил , у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Відповідно до п.2.3.1.2. Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Так, збільшення строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тіло кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 Договору. У випадку, якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгацію) стандартних (базових) умовах вчинять дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах , дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах. Отже, сторонами передбачено продовження строку кредитування понад 15 днів з правом кредитора нараховувати відсотки (пільгову ставку та базову ставку) за весь час користування кредитними коштами. Так, з відомості про щоденні нарахування та погашення вбачається, що дія кредитного договору продовжувалася. Зокрема, після спливу перших 15 днів, коли відсотки нараховувалися на пільгових умовах, кредитування було продовжене ще на 15 днів на пільгових умовах. З 06.11.2021 кредитор почав нараховувати відсотки у стандартному розмірі. [PERSON] періодично здійснювалися платежі на погашення тіла кредиту та сплату відсотків. Так, 22.10.2021 було внесено 1000 грн. на погашення тіла кредиту та 1350 грн. на сплату відсотків; платежі від [PERSON] мали місце 29.10.2021, 11.11.2021, 18.11.2021, 25.11.2021, 30.11.2021, 09.12.2021; також здійснювалася сплата комісії, що давало підстави для продовження дії кредитування відповідно до п. 2.3.1.2 кредитного договору (а.с.17). Відтак, позивач довів розрахунками розмір заборгованості по кредиту - 20833,58 грн. та зі сплати відсотків - 14971,00 грн. (а.с.17-18). Правильність розрахунків не спростовують доводи представника відповідача про те, що в розрахунках наявне посилання на пункт 1.5.3 договору, тоді як такого пункту не існує у самому договорі. Суд виходить з того, що предметом доказування є сума заборгованості, яка доведена розрахунками, наданими позивачем. Такі розрахунки не спростовані відповідачем. Зазначення у таких розрахунках іншого пункту договору, а ніж того, який потрібно, не свідчить про неправильність розрахунків та відсутність заборгованості по кредиту. Щодо частини позовної вимоги про стягнення комісії за договором, суд зазначає наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. На спірні правовідносини за цим договором поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування", адже за договором позичальнику надано споживчий кредит та такий укладено зі строком погашення кредиту терміном шість місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа №202/5330/19) у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які встановлено щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". Товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемною відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Закону. Суд звертає увагу, що у договорі не вказано, за які саме послуги позивач встановив комісію. Умови самого договору не містять переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування". Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа №755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа №755/9486/21). Аналізуючи умови договору, суд дійшов переконання про те, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак суд вважає, що відповідач не зобов`язаний сплачувати таку комісію, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню частково, оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 971,00 грн. та відсотками - у розмірі 20 833,58 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а з відповідача підлягають стягненню 35804,58 грн. заборгованості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №98179 від 18.02.2025. Із урахуванням наведеного, у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково - на 94,70%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2867,81 грн. (94,70% від суми 3028 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial