Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Позивач ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.08.2021 року між ТОВ «Маніфою» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 2970333, за умовами якого відповідачу було надано позику в розмірі 3000,00 грн. 29.12.2021 року було укладено договір №29/12-2021, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2970333. 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2970333. Як зазначає позивач, відповідач всупереч умовам договору позики свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, суму позики не повернула, проценти за користування грошовими коштами не сплатила, внаслідок чого станом на день подання позову має заборгованість перед позивачем у розмірі 43 221,00 грн., з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 40 221,00 грн. - заборгованість за процентами. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 13000 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши заяву, в якій позовні вимоги не визнала в частині нарахованих відсотків та просила розглянути справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи, наявність відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 17.08.2021 року між ТОВ «Маніфою» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 2970333, за умовами якого відповідачу надано кредит на умовах строковості у розмірі 3000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування такими та інших платежів, встановленим цим договором, строком на 30 днів із датою повернення кредиту 16.09.2021 року. 15.09.2021 року між ТОВ «Маніфою» та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору позики, за умовами якого сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів до 15.10.2021 року, залишок заборгованості за сумою позики - 3000,00 грн., базовий розмір процентів за користування позикою 1,99000 %. 29.12.2021 року укладено договір №29/12-2021, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2970333. 10.01.2023 року укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2970333. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до договору від 10.01.2023 року та розрахунків заборгованості, заборгованість відповідача становить 43 221,00 грн., з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 40 221,00 грн. - заборгованість за відсотками. Відтак, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні у обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав у відповідності до ст. 514 ЦУК України. Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як вбачається з матеріалів справи, кредитодавець взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу у кредит (позику). Тобто виконав зі своєї сторони умови договору, у відповідності до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України. Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором із сторони відповідача, то останній ухиляється від їх виконання. Так, відповідно до розрахунку, який наданий позивачем, заборгованість відповідача становить у розмірі 43 221,00 грн., з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 40 221,00 грн. - заборгованість за відсотками. Доказів повернення відповідачем позивачу ТОВ «Коллект Центр» отриманої у позику за вказаним договором суми позики у розмірі 3000,00 грн. матеріали справи не містять, у зв`язку з чим вимога позивача ТОВ «Коллект Центр» про стягнення заборгованості у цій частині є обґрунтованою. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів, то суд виходить з наступного. Закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16). Відповідно до положень договору позики № 2970333 від 17.08.2021 року, укладеного між ТОВ «Маніфою» та відповідачем [PERSON] , відповідачу надано кредит на умовах строковості у розмірі 3000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування такими та інших платежів, встановленим цим договором, строком на 30 днів із датою повернення кредиту 16.09.2021 року. Згідно розрахунку за договором позики, який є додатком № 1 до договору позики, загальна вартість позики - 3009,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума позики, 9,00 грн. - проценти за користування позикою. 15.09.2021 року між ТОВ «Маніфою» та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору позики, за умовами якого сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів до 15.10.2021 року, залишок заборгованості за сумою позики - 3000,00 грн., базовий розмір процентів за користування позикою 1,99000 %. Відповідно до п.3 даної угоди сторонами узгоджено порядок та розмір процентів за даним договором, який за час дії договору становить 1791,00 грн. Загальний розмір заборгованості, з урахуванням суми позики в розмірі 3000,00 грн., становить 4791,00 грн. Аналогічні суми містить і графік обов`язкових платежів за додатковою угодою, який є додатком № 1 до цієї угоди. Таким чином, оскільки договором позики та додатковою угодою до нього визначений строк його дії, який становить 60 днів з 17.08.2021 року по 15.10.2021 року, саме протягом даного строку кредитодавець мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки. Відповідно до умов додаткової угоди та графіку платежів, що є додатком до договору позики, сума процентів за користування наданими у позику коштами станом на 15.10.2021 року складає 1791,00 грн. Натомість, в подальшому правонаступниками первісного кредитора здійснено нарахування відсотків за договором позики після закінчення строку його дії, тобто після 15.10.2021 року до загальної суми в розмірі 40 221,00 грн. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що новим кредитором неправомірно здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом, оскільки відносини щодо зазначеної заборгованості перебували поза відносинами за кредитним договором, а відтак в цій частині позову слід відмовити. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені договором кредиту належним чином не виконала, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 3000,00 грн. та процентів, нарахованих в межах строку дії договору позики в розмірі 1791,00, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять у розмірі 4791,00 грн., а відтак позов в цій частині необхідно задовольнити, а щодо нарахованих прострочених відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору у розмірі 35 430,00 грн. слід відмовити. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 268,52 грн. Що ж стосується стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи убачається, що 01.07.2024 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Ліга Ассістанс» укладено договір № 01-07/2024 про надання правової допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з заявки про надання юридичної допомоги № 353 від 01.01.2025 року та витягу з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 31.01.2025 року, позивачу було надано правові послуги (відповідач [PERSON] , договір № 2970333): надання усної консультації з вивчення матеріалів - 2 години, 4000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу - 3 год., 9000,00 грн. Виходячи з пропорційності до задоволених позовних вимог, а також виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг розмір витрат на правову допомогу має становити 1441,04 грн. і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача На підставі викладеного,

Outcome: partial