Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі АТ «А-БАНК»), в якому просить: -визнати недійсними умови договору між [PERSON] та АТ «А-БАНК» щодо комісії за обслуговування, встановленого (змінного, плаваючого) розміру процентів за користування, та комісії, а також частково недійсними графіки щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зокрема і начебто заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.02.2017 як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості з моменту його укладення; -зобов`язати АТ «А-БАНК» здійснити перерахунок платежів, здійснених [PERSON] за кредитними договорами, зокрема і начебто заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.02.2017, з часу укладення, повернувши [PERSON] надміру сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є клієнтом АТ «А-БАНК», власником кредитної картки, та користувалась послугами вказаного банку за період з 2017 року до 2023 року. Разом з тим, у 2023 році виявила, що банк їй надає незрозумілі послуги розстрочки, при цьому відмовляється надавати їй примірник кредитного договору та розрахунок заборгованості. Представник відповідача вказує на заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.02.2017, яка станом на 19.02.2022 складається із заборгованості за кредитом у розмірі 21\~343,96 грн. Проте, позивачу є незрозумілими підстави нарахування заборгованості, а саме тип процентної ставки, а також підстав неповідомлення її про зміну процентної ставки та комісії, відтак вважає розрахунки банку безпідставними, а дії відповідача незаконними. Також позивач стверджує що між сторонами не було підписано договору письмово, не погоджено його істотних умов. Покликаючись на положення ст. ст. 11, 12, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає несправедливими положення договору про споживчий кредит в частині встановлення плати за обслуговування кредиту, у зв`язку із чим просить позовні вимоги задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 09.09.2024 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 01.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 24.01.2025 у клопотанні представника позивача Винниченка М.П. про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 16.04.2025 клопотання представника позивача Винниченка М.П. про витребування доказів залишено без розгляду. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15.05.2025 клопотання представника позивача Винниченка М.П. про витребування доказів залишено без розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Представник позивача Винниченко М.П. звернувся до суду з заявою про проведення розгляду справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Представник відповідача АТ «А-БАНК» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань до суду не скеровував. Враховуючи неявку сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Статтею 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Так, за загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом\~ст.\~ст.\~12,\~81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із доводів позовної заяви, позивач є клієнтом АТ «А-БАНК», користується кредитною карткою, отримує банківські послуги протягом 2017-2023 років. Проте, з певним видом послуг, які надаються відповідачем, її не ознайомлено, змінено процентну ставку, безпідставно нараховано комісію за обслуговування кредитної заборгованості, у зв`язку із чим здійснено неправильні нарахування, що призвело до утворення заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №б/н від 28.02.2017. Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу, які б підтверджував вищенаведені доводи. В матеріалах справи відсутній кредитний договір, умови якого оскаржуються позивачем. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, з яких можливо було б встановити фактичні обставини справи, так як не представляється можливим встановити правову природу правовідносин, що склалась між сторонами. Жодних доказів про те, що між сторонами взагалі укладались будь-які договори, зокрема кредитні, у зв`язку із чим позивач отримував кошти, а банк здійснював нарахування заборгованості, які, на думку позивача, є незаконними, відтак у відповідача виник обов`язок вчинити певні дії відносно позивача, зокрема щодо можливого кредитного договору, на розгляд суду не надано. Позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. При цьому, сам лише факт відсутності будь-яких заперечень сторони відповідача з приводу позову, за відсутності належних, достатніх доказів, не може свідчити про обґрунтованість та підставність позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників судового процесу (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). На суд покладено обов`язок створювати необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи, зокрема, в результаті здійснення судом і особами, які беруть участь у справі, доказування і пізнання у встановленому процесуальному порядку. Особливість доказування полягає в тому, що воно є як правом, так і обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №757/1782/18 вказано, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] до АТ «А-БАНК», у зв`язку із чим у позові необхідно відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed