Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

16.12.2024 року дана справа розподілена судді Калинюку О.П. В обґрунтування позовних вимог за первісним позовом представник позивача зазначає, що 26.09.2015 року сторони зареєстрували шлюб. Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.04.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Під час вказаного шлюбу, а саме 14.05.2021 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63, 9 кв. м., житловою площею 32, 1 кв. м. Правовстановлюючий документ на вказаний об`єкт нерухомого майна виданий на ім`я відповідачки [PERSON] . Представник позивача також вказує, що дана спірна квартира придбана під час шлюбу сторін за їх спільні кошти. З огляду на це в даному випадку діє презумпція права спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно. Тому представник позивача просить визнати за позивачем право власності на (одну другу) частку вищевказаної квартири, а також стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 3\~330 грн. 62 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25\~000 грн. 24.05.2024 року до суду надійшов відзив на первісну позовну заяву від 23.05.2024 року. Крім того, 24.05.2024 року до суду надійшов зустрічний позов відповідачки від 23.05.2024 року, в якому вона просить визнати за нею право особистої власності на вказану квартиру та стягнути з позивача на її користь судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 7\~731 грн. 90 коп. та витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розрахунок яких станом на день формування цього зустрічного позову становив 21 000 грн. У вказаних відзиві на позовну заяву та зустрічному позові відповідачка просить відмовити у задоволенні первісного позову з наступних підстав. Вищевказана квартира придбана за особисті кошти відповідачки, які їй надала її мати, яка з 2014 року працювала на тимчасових роботах за кордоном. При цьому на момент державної реєстрації права власності на вказану квартиру відповідачка не працювала у зв`язку з перебування у відпустці по догляду за дитиною, а позивач не мав постійного місця проживання та грошових коштів на придбання квартири, жодних заощаджень у сторін не було. 11.05.2021 року між відповідачкою та [PERSON] укладено договір завдатку, відповідно до умов якого відповідачка передала вказаній особі грошові кошти за вищевказану квартиру в сумі 773\~ 190 грн., що було еквівалентно 28\~116 доларам США на момент підписання цього договору. Для внесення цих грошових коштів з метою придбання квартири [PERSON] (свідок у справі, в якого були на зберіганні грошові кошти, передані матір`ю відповідачки) передав відповідачці в присутності позивача грошові кошти у зазначеній сумі, про що складено розписку від 11.05.2021 р. Відповідачка також вказує, що факт передання її матір`ю коштів [PERSON] підтверджується розписками про отримання на зберігання та користування грошовими коштами від 01.09.2018 р. та 01.12.2020 р. Тому відповідачка вважає, що вищевказану квартиру придбано за її особисті кошти, а тому цей об`єкт нерухомого майна вважається її особистою приватною власністю (а. с. 39-44). Крім того, в зустрічному позові відповідачка просить визнати вказану квартиру особистою приватною власністю відповідачки у зв`язку з купівлею цієї квартири за її особисті кошти, передані їй матір`ю відповідачки (а.с. 81-87). Позивач в судове засідання не з`явився, 20.05.2025 року подав до суду клопотання, в якому просить розглянути справу без його участі, вказавши, що позовні вимоги за первісним позовом підтримує в повному обсязі, вимогу за зустрічним позовом не визнав, оскільки відповідачкою не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя (а.с.170). Відповідачка [PERSON] та її представник, адвокат Гринів Яна Василівна позовні вимоги за первісним позовом не визнали, а позовну вимогу за зустрічним позовом підтримали та просили її задовольнити з вище вказаних підстав, викладених у відзиві на первісний позов та у зустрічному позові. Сторона відповідачки додатково зазначила, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідачки, які передані їй її матір`ю, яка тривалий час працювала за кордоном. Доказом цього є відомості щодо перетину державного кордону України матір`ю відповідачки. Суд, заслухавши відповідачку та її представника, свідка, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у відповідності до даних договору завдатку від 11.05.2021 року (без номеру), укладеного між відповідачкою та [PERSON] , відповідачка передала останньому грошові кошти в сумі 773\~190 грн., що було еквівалентно 28\~116 доларам США станом на день укладення цього договору, а вказана особа зобов`язалась оформити всі необхідні документи для укладення з відповідачкою договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 63, 9 кв. м., житловою площею 32, 1 кв. м. (а. с. 95). Відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 374562833 від 16.04.2024 року, та довідки від 12.05.2021 року (без номеру), виданої головою обслуговуючого кооперативу «Стефаника» [PERSON] , право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою 14.05.2021 року (а.с. 9, 10, 96). Судом також встановлено, що згідно з рішенням вказаного суду від 03.04.2025 року, ухваленого у справі №346/4622/23, шлюб між сторонами, який (шлюб) укладено 26.09.2015 року, розірвано (а. с. 14, 15). Отже, вказана квартира набута у власність відповідачкою 14.05.2021 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Тому відповідно до правил статей 60 та 70 СК України на вказане майно поширюються презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та рівності часток сторін в даному майні. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі в тексті - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 цього кодексу свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Конструкція норм статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року, винесеній у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зі змісту\~пунктів 23, 24\~постанови\~Пленуму\~Верховного СудуУкраїни\~від\~21.12.2007\~року\~№11\~«Про\~практику\~застосування судами\~законодавства\~при\~розгляді справ\~про\~право\~на шлюб,\~розірвання\~шлюбу,\~визнання\~його\~недійсним та\~поділ\~спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу\~майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом також встановлено, що згідно з даними розписок, складених 01.09.2018 року, 01.12.2020 року та 11.05.2021 року, [PERSON] , [INFO] , житель [ADDRESS] , отримав 01.09.2018 р. від [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в розмірі 12\~000 євро та 01.12.2020 року - грошові кошти в розмірі 13\~000 євро. Крім того, 11.05.2021 року [PERSON] за погодженням з [PERSON] передав позивачці грошові кошти в загальній сумі 25\~000 євро, отримані ним на підставі вказаних розписок (а. с. 102-104). Покази свідка [PERSON] не спростовують презумпцію спільного сумісної власності майна подружжя, оскільки цей свідок вказав, що матір позивачки передавала йому грошові кошти для їх зберігання, маючи на меті купити за ці кошти в подальшому квартиру саме для сім`ї її дочки, тобто відповідачки. Свідок також ствердив, що станом на 2021 рік, в якому була придбана спірна квартира, сторони проживали разом однією сім`єю. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.05.2025 року № 19/38951-25, [PERSON] в період з 08.11.2017 р. по 01.06.2021 р. перетинала державний кордон України в напрямку в`їзду 16.07. та 30.12. 2018 р., 30.06. та 03.11. 2019 р., та в напрямку виїзду 04.10.2018 р., 07.03., 05.09. та 19.12. 2019 р. (а. с. 172). Однак, доводи відповідачки та її представника щодо нібито придбання спірної квартири за власні кошти відповідачки, отримані нею від матері, не спростовують презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, адже придбання майна у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу не створює режиму особистої власності одного з подружжя на дане майно. При цьому, відповідачка та її представник не надали достатніх доказів на спростування вище вказаної презумпції, передбаченої ст.60 СК України, а саме на підтвердження того, що вказані грошові кошти, були передані матір`ю відповідачки останній саме для придбання нею спірної квартири не для проживання її сім`ї, а виключно для її особистих потреб. Крім того, відсутні належні докази щодо зазначеного походження вказаних грошових коштів. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що стороною позивача надано достатньо доказів, які в своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Ці докази є належними, допустимими та достовірними, а їх взаємний зв`язок у сукупності - логічним і таким, що в даному випадку підтверджує презумпції спільної сумісної власності вказаної квартири як майна подружжя, та рівності часток кожного з подружжя у даному майні. З огляду на це, позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню. Враховуючи, що задоволення таких вимог виключає задоволення вимоги за зустрічним позовом, то в задоволенні останнього слід відмовити у зв`язку з безпідставністю вимоги за зустрічним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено,\~що\~за\~звернення з\~позовною\~заявою\~позивачем сплачено\~судовий\~збір розмірі\~3\~330\~грн.\~62\~коп., що стверджується квитанцією про сплату № 2152-5755-5292-5187 від 22.04.2024 року (а. с. 8). Отже, дані судові витрати підлягають присудженню з відповідача на користь позивачки на підставі п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК\~України у зв`язку із задоволенням позовних вимог. Судом також встановлено, що згідно з договором про надання правової допомоги від 24.09.2021 року адвокат Ломничук Ю. Ю. надавав професійну правничу допомогу позивачу. Відповідно до акту виконаних робіт від № 56 від 22.04.2024 року згідно із вказаним договором, квитанцій серії ААК № 563126, зазначений адвокат надав позивачу наступні види професійної правничої допомоги: -вивчення та аналіз наданих клієнтом документів; -пошук релевантної судової практики; -отримання та формування документів, необхідних для подання позовної заяви; -виготовлення позовної заяви та оформлення позовної заяви з додатками у відповідності до вимог ЦПК України; -представництво інтересів в суді першої інстанції незалежно від кількісної участі в судових засіданнях. Загальна вартість наданих послуг (виконаних робіт) становить 25 000 грн. (а. с. 30, 31). Згідно з положеннями частин 2, 3 ст.141\~ЦПК України судові витрати (крім судового збору), пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста\~статті 137 ЦПК України). Вивчивши вище вказану документацію, з урахуванням співмірності витраченого часу адвоката та вартості послуг, тривалості розгляду справи в суді, виходячи з принципів розумності та співмірності, а також того, що розгляд даної справи відбувався без участі позивача та його представника, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати, понесені на професійну правничу допомогу, в розмірі 10 000 гривень. На підставі наведеного, ст. ст. 3, 57, 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», та,

Outcome: approved