Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ) звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є., про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання фраудаторним пункт 4.2 договору купівлі продажу. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 161/18184/15-ц задоволено заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. На виконання зазначеного рішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист від 23.02.2016 року. На підставі даного виконавчого листа, 30.12.2020 року старшим державним виконавцем ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л.І. відкрито виконавче провадження № 64012614. Зазначає, що в ході виконання виконавчого провадження № 64012614, державним виконавцем отримано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, відповідно до якого з 23.07.1983 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Вказує, що у період перебування в шлюбі, за [PERSON] було зареєстровано об`єкти нерухомого майна, зокрема 16.02.2021 року за останньою зареєстровано квартиру, загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 16.4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації даної квартири став договір купівлі-продажу № 187, виданий 16.02.2021 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є. Зазначає, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] укладено 16.02.2021 року, тобто після відкриття виконавчого провадження, відтак, зазначені обставини доводять, що [PERSON] у період, коли вона усвідомлювала наявність спору про стягнення з [PERSON] коштів, саме із метою уникнення звернення стягнення на майно, набуває право власності на квартиру. На думку позивача, п. 4.2 зазначеного вище договору купівлі-продажу в частині: «предмет договору набувається [PERSON] за кошти, які належать їй на праві особистої приватної власності, в особисту приватну власність та не буде об`єктом спільної сумісної власності, про що свідчить заява чоловіка Покупця [PERSON] » є фраудаторним, оскільки вчинений з метою унеможливити задоволення вимог кредитора, яким являється [PERSON] . Дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно. Крім того, вказує, що в ході виконавчого провадження будь-якого майна, на яке можливо звернути стягнення, що перебуває в особистій приватній власності боржника виявлено не було. Таким чином, визначення частки майна боржника [PERSON] у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. На підставі наведеного, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, просить суд, визнати п. 4.2 Договору купівлі-продажу, а саме в частині: «предмет договору набувається [PERSON] за кошти, які належать їй на праві особистої приватної власності, в особисту приватну власність та не буде об`єктом спільної сумісної власності, про що свідчить заява чоловіка Покупця [PERSON] » - фраудаторним, визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру [ADDRESS] , що набута на підставі договору купівлі-продажу; визначити частку майна боржника [PERSON] квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Від відповідачів відзив на позовну заяву не надійшов. Ухвалою суду від 19.03.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є. Ухвалою суду від 08.04.2025 року виправлено допущену описку в ухвалі від 19.03.2025 року. Від третіх осіб на адресу суду письмових пояснень не надходило. Ухвалою суду від 29.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідачів до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи у відсутності відповідачів та їх представника. В поданих до суду письмових поясненнях вказала, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки спірна квартира була придбана [PERSON] , яка не є боржником у даному виконавчому провадженні, за особисті кошти, які вона отримала від продажу іншої квартири, набутої спадок від батьків, відтак її чоловік не має жодного відношення до права на спірну квартиру. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Третя особа\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явилась,\~хоча належним\~чином повідомлялась\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи. Будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без її участі на адресу суду не надходило. Третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є. до початку судового засідання подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області 13.04.2016 року видано виконавчий лист № 161/18184/15-ц, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів за договором позики в сумі 258\~552 грн. 12 коп. та 853 грн. 59 коп. судового збору (а.с. 22). 30.12.2020 року, на підставі вище зазначеного виконавчого листа, постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павлович О.О. відкрито виконавче провадження № 64012614 (а.с.21). Постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павлович О.О. ВП № 640112614 від 26.10.2021 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON] (а.с.18, 20). Із матеріалів справи вбачається, що з 23.07.1983 року, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.8-10). Судом встановлено, що 16.02.2021 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира, загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м. що розташована за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований в реєстрі за № 187 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є. (а.с.12-13). Пунктом 4.2 вказаного договору купівлі-продажу від 16.02.2021 року встановлено, що «предмет договору набувається [PERSON] за кошти, які належать їй на праві особистої приватної власності, в особисту приватну власність та не буде об`єктом спільної сумісної власності, про що свідчить заява чоловіка Покупця [PERSON] , справжність підпису якого на відповідній заяві засвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О.Є. 16.02.2021 року за реєстровим № 186» (а.с. 13). Позивачу позовній заяві просить суд визнати вищезазначений пункт 4.2 Договору купівлі-продажу - фраудаторним, обґрунтовуючи це тим, що він вчинений з метою уникнення звернення стягнення на відповідне майно, унеможливити задоволення вимог кредитора,дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, а відтак боржник діяв таким чином недобросовісно. Проте, суд не погоджується з наведеними позивачем доводами та вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України, ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 655 ЦК України\~встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1\~ст. 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам. Аналогічний висновок вкладений в постанові Верховного Суду від 22.05.2024 року у справі № 924/408/21. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У\~Цивільному кодексі України\~немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Аналогічний висновок вкладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3\~ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга\~статті 228 ЦК України). Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідно до положень ч. ч. 3 та 4\~ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2021 року приватним нотаріусом Мудрик О.Є. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири, загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-13). Вказаний договір, після його підписання сторонами, у відповідності до чинного на момент укладення законодавства, було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 187. Таким чином, договір купівлі-продажу квартир від 16.02.2021 року був укладений належним чином та відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів\~справи вбачається,\~що договір\~купівлі-продажу\~був укладений\~з метою\~зі сторони\~ [PERSON] \~продати,\~а зі\~сторони [PERSON] \~купити квартиру,\~оскільки [PERSON] \~не подарував\~квартиру,\~а саме\~продав її\~та з\~покупцем [PERSON] \~не має\~родинних зв`язків.\~Також,\~оспорюваний договір\~є відплатним,\~за змістом\~якого,\~зокрема продавець\~отримав грошові\~кошти. Крім того, судом встановлено, що 16.02.2021 року, на момент укладення договору [PERSON] разом із [PERSON] продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] , яку отримали в порядку спадкування, що знаходиться в будинку [ADDRESS] (а.с.186-188). Ринкова вартість предмету договору становить 770\~000 грн. Також, в заяві-згоді [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Мудрик О.Є. та зареєстрована в реєстрі за № 186, зазначено, що «цією заявою я, [PERSON] , заявляю, що вказане нерухоме майно придбавається моєю дружиною, [PERSON] , за її особисті приватні кошти, одержані від продажу квартири, отриманої у спадщину» (а.с. 140). Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що квартира, загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана [PERSON] за її особисті кошти від продажу квартири, яку вона отримала в порядку спадкування. Разом з тим, позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами факт завдання шкоди кредитору [PERSON] , укладанням вищезазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] , яка не є боржником у виконавчому провадженні. Отже, враховуючи те, що договір купівлі-продажу був відплатним, дійсно квартира була передана покупцю та за неї отримані кошти, квартира не перебувала під будь-якими заборонами для відчуження, вона була придбана за особисті кошти [PERSON] , яка не є боржником у відкритому виконавчому провадженні № 64012614, її придбання не завдало шкоди кредитору у зазначеному виконавчому провадженні, нотаріусом та сторонами договору було дотримано усіх вимог діючого законодавства, договір був направлений на дійсне настання його наслідків, суд вважає, що відсутні підстави для визнання пункту 4.2 такого договору фраудаторним. Суд вважає, що позивачем не доведено факт фраудаторності пункту 4.2 договору купівлі-продажу за реєстровим № 187 від 16.02.2021 року. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач довів обставини, на які він посилався у позові, оскільки усі вони зводяться до його власних припущень. За таких обставин, беручи до уваги викладені по справі обставини, встановлені на їх підтвердження докази, зазначені приписи чинного законодавства та правову позицію Верховного Суду,

Outcome: dismissed