Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

\~ 10 червня 2025 року адвокат Король Павло Васильович, який діє\~ в інтересах [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: [PERSON] , мотивуючи наступним. [PERSON] (надалі іменується по тексту - [PERSON] ) є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданий Міським відділом № 2 Білоцерківського МУ ГУМВС України в Київській області від 30 жовтня 1998 року та є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 квітня 1997 року в якій проживає і на тепер. Згідно відомостей із будинкової книги разом із [PERSON] , у вищезазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] (надалі іменується по тексту - [PERSON] ), останній є колишнім чоловіком [PERSON] , шлюб із яким розірвано 08 липня 2016 року, про що складено відповідний актовий запис № 129 Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів і цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області та видано свідоцтво про\~ розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Від подружнього життя в учасників цієї справи народилася донька - [PERSON] ( [INFO] ), що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 вересня 1993 року. За увесь період спільного життя [PERSON] , разом із [PERSON] , останній проявляв та продовжує проявляти до неї безпідставну агресію, яка виражається у нецензурній лайкі, приниженням її честі та гідності, застосуванням фізичної сили, погрозами фізичної розправи, чим допускав вчинення, насильства психологічного та фізичного характеру, за що неодноразово притягувався органом судової влади до\~ відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає накладення адміністративного стягнення за вчинення домашнього насильства. Таким чином, не дивлячись на неодноразове притягнення судом [PERSON] , до адміністративної відповідальності за фактом вчинення домашнього насильства, останній на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, а навпаки надалі продовжував продукувати поведінку повного ігнорування приписів закону, які забороняють вчиняти будь-якого роду насильство по відношенню до колишнього із подружжя. \~ Як уже зазначалося раніше, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області притягував [PERSON] , до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення діянь, що полягали у погрозах [PERSON] у фізичній розправі [PERSON] , та постійного вживання щодо неї ненормативної лексики, образ та приниження. Обираючи один із тимчасових заходів обмеження прав кривдника, пропонованих законодавцем, передусім [PERSON] , хоче забезпечити свою психологічну та фізичну безпеку, а тому релевантними є заходи встановлення заборони для [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою та заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою. Тому, просив суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покласти нього такі обов`язки: заборонити перебувати в місці проживання [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та до місця її роботи по [ADDRESS] ; обмежувальний припис видати строком на 6 (шість) місяців ( а. с. 1-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду ( а. с. 34-35 ). Згідно контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, вказані матеріали були отримані 10.06.2025. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Ухвалою судді від 10.06.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису, призначено справу до розгляду в судове засідання на 13.06.2025 ( а. с. 39 ). В судовому засіданні 13.06.2025 за клопотанням заінтересованої особи [PERSON] ( необхідний час для звернення за правовою допомогою ), розгляд справи було відкладено на 20.06.2025. В судовому засіданні 20.06.2025 заявник [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо, підтримали заяву, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили її задовольнити. Заявник наголошувала, що хвилюється за своє життя та здоров`я. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні 13.06.2025 заперечував проти заяви [PERSON] та наголошував на тому, що саме заявник його провокує,\~ принижує його гідність. Зазначав, що строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців, про який просить заявник є великим, вважає несправедливим, оскільки йому не має де жити. Судом було вислухано пояснення учасників по справі, досліджено матеріали справи, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 244 ЦПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 23 червня 2025 року о 15 годині 30 хвилин ). Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків. Так, [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданий Міським відділом № 2 Білоцерківського МУ ГУМВС України в Київській області від 30 жовтня 1998 року ( а. с. 11 ) та є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 квітня 1997 року ( а. с. 12). Встановлено та не спростовано судом, заявник [PERSON] проживає у вищевказаній квартирі і на тепер. Згідно відомостей із будинкової книги разом із [PERSON] , у вищезазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] ( а. с. 13-15). Встановлено, що [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] , шлюб із яким розірвано 08 липня 2016 року, про що складено відповідний актовий запис № 129 Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів і цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області та видано свідоцтво про\~ розірвання шлюбу серії [NUMBER] ( а. с. 16 ). Від подружнього життя у заявника [PERSON] та заінтересованої особи [PERSON] \~ народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 вересня 1993 року ( а. с. 17 ). Як було встановлено під час розгляду даної справи, заявник та заінтересована особа проживають разом за однією адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи заінтересована особа [PERSON] наголошував на тому, що з липня 2023 року працює в ТОВ «Індепт Стіл». Так, за матеріалами справи вбачається, що починаючи з 2014 року і по 2025 рік, [PERSON] притягувався неодноразово до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї психологічного та фізичного характеру. Так, 17 лютого 2014 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бобковою Н.В., у межах розгляду справи 357/1751/14 - п (провадження № 3/357/686/14) визнано винним [PERSON] , з подальшим притягненням його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП зате, що 31 січня 2014 року, близько 22 год. 00 хв., за місцем свого проживання в [ADDRESS] , вчинив сварку із своєю дружиною та донькою під час якої висловлювався в її адресу нецензурною лайкою та намагався затіяти бійку, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї. Свою вину [PERSON] , в судовому засіданні визнав. 10 лютого 2015 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Машаровою З.А., розглянувши у ході розгляду справи № 357/1675/15 - п (провадження № 3/357/663/15) адміністративні матеріали, які надійшли з Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області відносно [PERSON] , визнано останнього винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП зате, що 19 січня 2015 року, близько 15 год. 00 хв., за місцем свого проживання вчинив сварку із своєю дружиною [PERSON] , в ході якої ображав її нецензурною лайкою, чим вчинив домашнє насильство в сім`ї. Свою вину [PERSON] , в скоєнні адміністративного правопорушення визнав повністю. 23 грудня 2015 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Сливка В.В., визнав [PERSON] , винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, під час розгляду справи № 357/18019/15 - п (провадження 3/357/5387/15), на підставі матеріалів які надійшли з Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області, за те, що він 26 листопада 2015 року, близько 10 год. 00 хв., за місцем свого проживання вчинив сварку з дружиною [PERSON] , яку ображав нецензурною лайкою. Свою вину [PERSON] , визнав повністю. 11 липня 2016 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Сливка В.В., розглядаючи справу № 357/7512/16 - п (провадження № 3/357/2197/16) визнав достатніми матеріали, складені Білоцерківським ВП ГУНП в Київській області задля того, щоб притягнути [PERSON] , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Окрім цього, останній також повністю визнав свою вину у скоєнні ступного правопорушення - 06 червня 2016 року, близько 22 год. 00 хв., [PERSON] , за місцем свого спільного проживання із дружиною [PERSON] , вчинив сварку, в ході якої висловлювався на її адресу цензурною лайкаю та погрожував фізичною розправою, чим вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру. Зваживши на встановлені обставини справи та особу порушника, судом визначено [PERSON] , покарання у вигляді 60 годин громадських робіт. 11 грудня 2017 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Закаблук О.В., розглядаючи справу № 357/14931/17 (провадження № 3/357/5176/17), звільнено [PERSON] , від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173 -2 КУпАП, за фактом вчинення умисних дій щодо висловлювання на адресу [PERSON] , нецензурною лайкою та погрозою фізичною розправою, обмежившись усним зауваженням. 28 березня 2018 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бобкова Н.В., у межах розгляду справи № 357/3024/18 (провадження № 3/357/1325/18) встановила наявність у діях [PERSON] , ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за те, що він 11 березня 2018 року, близько 17 год. 00 хв., за місцем свого проживання: [ADDRESS] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив стосовно своєї співмешканки [PERSON] насильство в сім`ї психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю останній. Свою вину [PERSON] , визнав повністю. 30 вересня 2022 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Примаченко В.О., у справі № 357/5765/22 (провадження 3/357/3633/22) своєю постановою закрив провадження в справі про вчинення [PERSON] , адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. В межах вищезазначеної справи встановлено, що 29 червня 2022 року, близько 17 год. 00 хв., [PERSON] , умисно вчинив сварку із свою колишньою дружиною [PERSON] , що виразилося у висловлюванні нецензурною лайкою в адресу останньої, чим принизив її честь та гідність, умисно затіяв з нею бійку, бив кулаками в живіт та спину, чим вчинив відносно неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. 03 березня 2023 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Олег Гребінь, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Білоцерківського районного управління поліції ГУНП в Київській області, стосовно [PERSON] , за фактом вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, визнав його винним. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 103305 від 31.12.2022 року, в означений день, приблизно о 14 год. 30 хв., в [ADDRESS] , [PERSON] , ображав свою колишню дружину [PERSON] нецензурною лайкою, бив руками по тілу, чим вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. 31 грудня 2024 року відносно [PERSON] працівниками патрульної Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, серії АА № 465808. Підставою задля винесення обумовленого документу слугували протиправні дії [PERSON] , по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] , які полягали в тому, що у раніше зазначений день, приблизно о 18 год. 30 хв., за місцем свого проживання словесно ображав та вдарив по обличчю колишню дружину. Терміновий заборонний припис винесений строком на 3 діб з 20 год. 00 хв. 31.12.2024 по 20 год. 00 хв. 03.01.2025. 13 січня 2025 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, по справі № 1357/307/25 (провадження № 3/357/683/25) [PERSON] , [PERSON] , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за те, що 31.12.2024 о 18 год 30 хв., [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно колишньої дружини, а саме: словесно ображав та бив по обличчю, чим завдав шкоди фізичному та психологічному здоров`ю постраждалій особі, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП ( а. с. 19-33 ). Зазначені вище постанови суду, набрали законної сили. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ). Заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу ( ч. 1 ст. 350-1 ЦПК України). Оскільки заявник [PERSON] , яка постраждала від домашнього насильства, про що остання зазначала у своїй заяві звертаючись до суду стосовно видачі обмежувального припису, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 11 ), то враховуючи вимоги ч. 1 ст. 350-1 ЦПК України, дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області. Згідно з статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 607/10122/19). Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі № 754/6995/19. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 711/3280/20 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Схожі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20 (постанова від 12 січня 2022, справа № 752/9731/21). Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП ) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, постанова від 24 жовтня 2019 року у справі № 752/21955/19 ). В постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не довела того факту, що [PERSON] вчиняв домашнє насильство стосовно неї, а також не довела, що існує реальна загроза та ризики продовження домашнього насильства. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції встановив, що зі сторони [PERSON] щодо [PERSON] вчинялося домашнє насильство і є ризики продовження та їх повторення, а тому з метою захисту прав заявника від насильства в сім`ї, суд вважав за необхідне застосувати до [PERSON] обмежувальний припис у вигляді заборони [PERSON] здійснювати листування та телефонні розмови з [PERSON] строком на 6 місяців з дня ухвалення цієї постанови. Верховний Суд погодився із таким висновком апеляційного суду та, враховуючи факт визнання заінтересованої особи винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а також те, що [PERSON] продовжував надсилати на номер телефону заявника текстові повідомлення образливого характеру, вважав наявними правові підстави для задоволення заяви. Наявність тривалого конфлікту між сторонами, небажання його врегулювання, неодноразове застосування психологічного насильства та вірогідність його продовження зумовлюють необхідність задоволення заяви щодо видачі обмежувального припису (Постанова ВС від 12 квітня 2022 року у справі № 753/4405/20 ).\~ Отже, заборона перебування у місці проживання заявника, про яку заявник просила у заяві, є належним способом захисту, що узгоджується з позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі № 638/17813/18 (провадження № 61-6759св18). Верховний Суд у вищевказаній постанові із вказаним висновком погодився та вважав, що визначений судами захід тимчасового обмеження прав спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи, є необхідним і пропорційним у цій справі. Тимчасове обмеження права власності або користування кривдника житловим приміщенням з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи -кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою останнього ( постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що: «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 03 листопада 2021 року у справі № 752/10604/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч. 2 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ "A.V. v. Ukraine", n. 68177, "Enea v. Italy" [GC], n. 55182, "Idalov v. Russia" [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні "Ireland v. the UK", наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях "Kudla v Poland" [GC], n. 92237, "Козинець проти України", n. 52, "Лабіта проти Італії", n. 120, "Чембер проти Росії", n. 49244, поводження є "нелюдським", якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини "Chahal v. the UK", n. 145. Аналіз практики ЄСПЛ стосовно порушеного заявницею питання свідчить, що питання можливості отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі ст. 3 ЄСПЛ, а також права на життя згідно ст. 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно ст. 8 ЄСПЛ. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців. Так, під час розгляду справи було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що дійсно з боку заінтересованої особи [PERSON] , заявник піддавалась домашньому насильству, домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Отже особою, яка постраждала від домашнього насильства (постраждалою особою), є особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі (п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству). Окрім цього, як встановлено вище та підтверджено матеріалами справи, домашнє насильство стосовно заявника з боку заінтересованої особи має ознаки\~ повторюваності. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що заявник обґрунтовано звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою ( неодноразово ) від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа [PERSON] . На підставі досліджених доказів, які підтверджують факт застосування насильства та встановлених обставин під час розгляду вказаної заяви, встановлено факт застосовування з боку заінтересованої особи стосовно заявника психологічного та фізичного насильства, та свідчать, що існує високий рівень вірогідності продовження вчинення домашнього насильства, оскільки таке насильство триває значний проміжок часу, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. В свою чергу як встановлено вище, [PERSON] вчиняє насильство щодо заявника протягом тривалого часу, не зважає на заходи вжиті поліцією і судом. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи». Аналогічних висновків дотримується і Верховний Суд в постанові від 12 квітня 2023 року у справі\~ № 374/137/22 (провадження № 61-12627св22), в постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19), в постанові\~ від 11 лютого 2020 року у справі № 753/7157/19 (провадження № 61-15478св19), в постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20). Верховний Суд в постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19)\~ зазначив, що враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частини другої статті 26 зазначеного Закону, дійшов висновку про те, що вимоги заявника про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони кривднику перебувати у квартирі місці проживання заявника, заборони кривднику наближатися на визначену відстань до 2 км до цього місця проживання підлягають задоволенню. Верховний Суд в постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20) вказав, що у справі, яка переглядалась, суд дійшов висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, зокрема вироком суду, з яких вбачається вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо своєї матері і відсутність зміни своєї поведінки, тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму. Рішення міського суду та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису скасовано, ухвалено у цій частині рішення про задоволення заяви, видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] і заборонено йому перебувати у місці проживання (перебування) з [PERSON] у квартирі та наближатися на відстань до 100 (ста) метрів до місця проживання (перебування) [PERSON]. Тому, у відповідності до положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" оцінюючи сам вид насильства (фізичне та психологічне), ризики, тобто вірогідність продовження вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про необхідність покладення на заінтересовану особу [PERSON] обов`язків: заборонити перебувати в місці проживання [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та до місця її роботи по [ADDRESS] строком на 6 місяців. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 350-8 цього Кодексу про видачу обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved