Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Завгороднього А.М. звернувся до суду з позовом до відповідачів Управління служби безпеки України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 24.01.2017 року вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя [PERSON] було визнано винним у вчинені злочину, передбаченому ч.3 ст.368 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на п`ять років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням керівництва державними органами у сфері виконання кримінальних покарань та пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій у державних органах у сфері виконання кримінальних покарань строком на три роки із конфіскацією всього особистого майна. 06.10.2017 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2017 року відносно [PERSON] було скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. 07.08.2023 року за наслідками розгляду справи №331/2316/15-к, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення на підставі вимог ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, відомості про яке 20.02.2015 року внесено до ЄРДР за №42015080000000083, відносно [PERSON] , закрито. Зазначений беззаперечний факт доводить, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності вплинуло на емоційне благополуччя [PERSON] , за наслідками якого він перебував в стані тривоги, невпевненості в майбутньому, змінило звичайний спосіб життя, погіршило його стосунки з членами родини, друзями, зумовило необхідність пояснювати оточенню зміст подій і процесів, учасником яких він став, захищатися від пред`явленого обвинувачення тощо. Глибину моральних страждань посилювало і усвідомлення несправедливості, що не могло не вплинути руйнівно на оцінці соціальних та моральних цінностей останнього. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно позивачу внаслідок незаконних рішень і дій Управління служби безпеки України в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури, в розмірі 808\~000,00 грн.. Ухвалою суду від 24.01.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в особі представника адвоката Завгороднього А.М. до відповідачів Управління служби безпеки України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Розпочато у справі підготовче засідання та призначено підготовче засідання на 26.02.2025 року. 05.02.2025 року представником відповідача Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву у якому окрім іншого зазначає, що в якості підстави для вимоги про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди, позивач посилається на звільнення його від кримінальної відповідальності згідно з ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2023 року по справі №331/2316/15-к на підставі ст.49 КК України. В описовій частині ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2023 року по справі №331/2316/15-к зазначено, що позивач по цій справі не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності та надав свою згоду на закриття кримінального провадження за нереабілітуючих підстав і саме за таких обставин суд прийшов до висновку про можливість звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Отже, закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності за своєю правовою природою не є реабілітуючою обставиною. Таким чином, позивачем не доведено підстави виникнення у нього права на відшкодування моральної шкоди. Щодо вимоги про стягнення коштів з Державного бюджету через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, представник відповідача зазначає, що така вимога про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди є безпідставною та не відповідає визначеному Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 механізму стягнення і не може бути задоволена. На підставі викладеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити повністю. 07.02.2025 року представником відповідача Запорізької обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву, у якій окрім іншого зазначає, що [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито. Отже, виправдувальний вирок відносно [PERSON] не ухвалювався, кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав, у зв`язку із закінченням строків давності. Згідно зі ст.1176 ЦК України, ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», однією з підстав для відшкодування шкоди є постановлення виправдувального вироку. Відповідно до п.3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/41, право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи. Також зазначає, що викладення позовних вимог про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а не з Державного бюджету України, не відповідає діючому законодавству. На підставі викладеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити повністю. 10.02.2025 року представником відповідача Управління служби безпеки України в Запорізькій області подано відзив на позовну заяву у якому просить відмовити в задоволенні позову повністю з підстав зазначених у вищевказаних відзивах представників Державної казначейської\~служби України\~та Запорізької\~обласної прокуратури.\~ Ухвалою суду від 02.05.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Завгородінй А.М. позов підтримав та наполягав на його задоволенні з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні представники відповідачів Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури та Управління служби\~безпеки України\~в Запорізькій\~області проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позов. Заслухавши доводи сторін дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.\~ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що за обставинами кримінального провадження встановлено, що слідчим відділом прокуратури Запорізької області в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №42015080000000083 від 20.02.2015 року за ознаками вчинення [PERSON] кримінального провадження, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. В ході проведення досудового розслідування, 23.02.2015 року [PERSON] , затримано на підставі ст.208 КПК України. У вищевказаному кримінальному провадженні 24.02.2015 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2015 року у справі №335/1624/15-к, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.03.2015 року, [PERSON] обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів та встановлено розмір застави у межах 35 розмірів мінімальної заробітної плати у сумі 42630 грн.. [PERSON] перебував під вартою у період з 23.02.2015 року по 26.02.2015 року. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2015 року у справі №335/1914/15-к відсторонено [PERSON] від посади заступника начальника Запорізького СІЗО з режиму, охорони та оперативної роботи УДПтСУ в Запорізькій області строком на 2 місяці. За результатами досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, прокурором прокуратури Запорізької обласної прокуратури 30.03.2015 року затверджено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ч.3 ст.368 КК України, який скеровано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2017 року у справі №331/2316/16-к [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням керівництва державними органами у сфері виконання кримінальних покарань, та пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій у державних органах у сфері виконання кримінальних покарань на 3 роки із конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.10.2017 року вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2017 року скасовано та призначено новий судовий розгляд справи в суді першої інстанції. Під час нового судового розгляду справи встановлено відсутність у діях [PERSON] складу кримінального правопорушення ч.3 ст.368 КК України, проте встановлено наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України та відповідно до ст.ст.338,341 КК України, 19.06.2023 року [PERSON] змінено обвинувачення на ч.1 ст.368 КК України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2023 року задоволено клопотання захисника Семенова К.Ю. про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з підстав, передбачених ст.49 КК України. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито. Відповідно до вищевказаної ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя обвинувачений [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності та надав свою згоду на закриття кримінального провадження за даних нереабілітуючих підстав. Обґрунтовуючи вимоги позову, представник позивача посилається на те, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності вплинуло на емоційне благополуччя [PERSON] , за наслідками якого він перебував в стані тривоги, невпевненості в майбутньому, змінило звичайний спосіб життя, погіршило його стосунки з членами родини, друзями, зумовило необхідність пояснювати оточенню зміст подій і процесів, учасником яких він став, захищатися від пред`явленого обвинувачення тощо. Глибину моральних страждань посилювало і усвідомлення несправедливості, що не могло не вплинути руйнівно на оцінці соціальних та моральних цінностей останнього. Як на правову підставу для задоволення позову, представник позивача посилався на вимоги статей 23, 1176 ЦК України та на спеціальний Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~ (далі Закон). Щодо вимог про відшкодування шкоди на підставі спеціального Закону та статті 1176 ЦК України суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним. Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючи це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним. Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості. Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою. Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від\~31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 та інші). Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження відносно якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції. Так, Верховний Суд виснував, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону (постанови Верховного Суду від\~03 жовтня 2018 року в справі № 463/1380/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18; від 20 листопада 2019 року у справі № 369/1591/18; від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19; від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17). Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, й вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів. Як зазначено вище, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2023 року задоволено клопотання захисника Семенова К.Ю. про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з підстав, передбачених ст.49 КК України. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито. Суд вважає, що у [PERSON] відсутні передбачені Законом підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження відносно нього закрито з підстав, передбачених ст.49 КК України (звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності) Вказана підстава не є реабілітуючою, виправдувальний вирок відносно [PERSON] не ухвалювався. Крім того,\~оскільки стаття\~49\~КК України як\~підстава для закриття кримінального провадження до реабілітуючих не відноситься, таке закриття кримінального провадження саме по собі не свідчить про незаконність усіх дій органу досудового розслідування, вчинених у його межах. Вчинені в межах такого кримінального провадження процесуальні дії, що обмежують права громадян, не є самостійною підставою для автоматичного відшкодування завданої особі шкоди в порядку та розмірах, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України та Законом. Щодо вимоги позивача про стягнення коштів з Державного бюджету через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, суд зазначає, що така вимога про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди не відповідає визначеному Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 механізму стягнення і не може бути задоволена. Враховуючи вищевикладене суд вважає позов необґрунтованим, не доведеним і такім що не підлягає задоволенню повністю Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, розподіл судових витрат, у відповідності до статті 141 ЦПК України, не здійснюється.

Outcome: dismissed