Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, відповідно до якого просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «СЕНС БАНК» за невиконання та прострочення грошового зобов`язання на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11.09.2012 року у справі № 2/1312/269/12 за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати у розмірі 2022860,10 гривень та 3% річних у розмірі 528805,45 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11.09.2012 року, з відповідачів стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 06/16/07-НВ від 19.06.2007 року у розмірі 3556550,41 гривень. Вказане рішення відповідачами не виконується взагалі, що є підставою для покладення на них відповідальності згідно зі ст.625 ЦК України. Розмір трьох відсотків річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року становить 528805,45 гривень, а розмір інфляційних втрат - 2022860,10 гривень. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Відповідач [PERSON] не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що факт переходу прав вимоги до позивача не доведений належним доказами, а сума інфляційних витрат обрахована неправильно і за його підрахунками, розмір цієї заборгованості становить 1819716,77 гривень. Просить у задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано. Окремо, представник відповідачів - адвокат Малярчук О.О. подав заяву про пропуск позивачем строку позовної давності, про що просить застосувати відповідні наслідки і відмовити у позові з цих підстав. Позовна заява поступила до суду 09.12.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.01.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01.04.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою суд зобов`язав уповноваженого представника Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» надати у розпорядження суду оригінал договору від 19.12.2019 року про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило АТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] для дослідження під час судового розгляду. Після цього, за відповідним клопотанням представника відповідача, ухвалою суду від 29.04.2025 року суд повторно зобов`язав позивача надати оригінал договору від 19.12.2019 року про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило АТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] для дослідження під час судового розгляду. Зазначений договір у виді належним чином засвідченої копії позивач долучив 27.05.2025 року. За погодженням із сторонами суд вирішив, що зазначеної копії договору достатньо для ухвалення рішення і не має необхідності додатково досліджувати його оригінал, оскільки такий договір є нотаріально посвідченим. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача - адвокат Блажевський П.І. під час виступу з вступним словом висловився про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задоволити. Щодо поданої представником відповідачів заяви про застосування строку позовної давності, вважає, що така мала бути подана на стадії підготовчого засідання та просить таку залишити без розгляду. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Малярчук О.О. під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Разом з тим, в судовому засіданні 18.06.2025 року просив позовні вимоги задоволити частково, а саме: стягнути з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 547202,85 гривень за період з 01.04.2017 року по 01.04.2020 року та 3% річних у розмірі 191333,63 гривень за період з 01.04.2017 року по 01.04.2020 року. Крім того, просить застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19.06.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 06/16/07-НВ на суму 6565000,0 гривень на строк до 16.06.2023 року (т.1 а.с.59-66). В подальшому, до вказано договору сторонами вносились зміни, про що було укладено відповідні додаткові договори, копії яких долучено до матеріалів справи (т.1 а.с.68-69, 70-71, 72-75, 77-78). З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено договір поруки (т.1 а.с.44-47), за умовами якого поручитель зобов`язалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором від 19.06.2007 року № 06/16/07-НВ. До цього договору сторонами також неодноразово вносились зміни, про що було укладено ряд додаткових договорів (т.1 а.с.37-38, 40-42, 49-50). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 11.09.2012 року (т.1 а.с.57-58), яке не оскаржувалось і набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк», яке є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк», заборгованість за кредитним договором від 19.06.2007 року № 06/16/07-НВ у загальному розмірі 3556550,41 гривень. Доказів про виконання рішення суду, в тому числі часткового, сторона відповідачів не надала. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 року, ПАТ «Кредитпромбанк» відчужило права вимоги за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк». В свою чергу, згідно іншого договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.12.2019 року, а також додатку № 5 до цього договору, ПАТ «Дельта Банк» відчужило на користь АТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, в.ч. за кредитним договором від 19.06.2007 року № 06/16/07-НВ, який укладено між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] . Відповідно до протоколу № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 12.08.2022 року (т.1 а.с.51-56), Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило найменування на «Акціонерне товариство «СЕНС-БАНК». Згідно наданого позивачем розрахунку (т.1 а.с.100-103 т.1), у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання розмір трьох відсотків річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року становить 528805,45 гривень, а розмір інфляційних втрат - 2022860,10 гривень. З метою стягнення зазначених сум у примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Долучені до матеріалів справи копії договорів підтверджують, що спочатку право вимоги за кредитним договором від 19.06.2007 року № 06/16/07-НВ перейшло від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк», а після цього - від ПАТ «Дельта Банк» до АТ «Альфа-Банк», яке змінило найменування на АТ «СЕНС-БАНК». Доказів протилежного сторона відповідача не надала, а відтак, з урахуванням презумпції правомірності правочину, суд вважає доведеним права позивача як нового кредитора на пред`явлення вимог до відповідачів. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, відсотки, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від відсотків, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 вказувала про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Також чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, і не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, від 19.06.2019 року у справі № 703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі № 922/795/19. Тому позовні вимоги про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є обґрунтованими, чого в принципі, сторона відповідача не спростувала. За змістом висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованих під час розгляду справи № 910/14761/19 (постанова від 03.02.2021), інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період необхідно здійснювати позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Крім того, питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання також було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, за наслідками розгляду якого Об`єднана палата у постанові від 26.06.2020 року виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). Згідно розрахунку інфляційних втрат, який надано позивачем, нарахування інфляційних втрат за кожний наступний період здійснено з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Тобто, нарахування інфляційних втрат за березень 2017 року проведено з урахуванням суми боргу; за квітень 2017 року - з урахуванням суми боргу, збільшеної на суму інфляційних втрат, нарахованих за березень 2017 року; за травень 2017 року - з урахуванням суми боргу, збільшеної на суму інфляційних втрат нарахованих за березень та квітень 2017 року і т.д. Вказані методи розрахунку відповідають згаданим вище висновкам Верховного Суду, тоді як розрахунок відповідача (т.1 а.с.190), навпаки, цим висновкам не відповідає, оскільки представник відповідачів провів нарахування інфляційних втрат за кожний наступний період без урахування збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Аналогічно, суд не має підстав ставити під сумнів наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, оскільки такий проведено у відповідності до вимог статті 625 ЦК України. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20), закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постанові від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що «наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення». Тому, позов необхідно задовольнити у повному обсязі, одночасно відхиливши заяву представника відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності. Так, відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки. Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року в справі № 127/15672/16-ц. Водночас, з 12.03.2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30.06.2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовані положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину. Тобто строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент встановлення карантину, продовжуються на строк дії такого карантину. У справі яка розглядається позивач просить стягнути суми за статтею 625 ЦК України, починаючи з 12.03.2017 року, а отже, станом на 12.03.2020 року, тобто на момент встановлення карантину, строки позовної давності за цими вимогами не спливли і цього ж дня ці строки були продовжені до 30.06.2023 року, тобто до дня, коли карантин було скасовано. Згідно із Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17.03.2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктами 18 та 19, за змістом яких в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24.02.2022 року, однак не змінив положення пунктів 12, 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку позовної давності, зокрема, за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих до 24.02.2022 року, а також можливості стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України у період до 24.02.2022 року. Оскільки зміст позовних вимог зводиться до стягнення інфляційних втрат і 3% річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, позовна давність за цими вимогами не пропущена, а законодавча заборона на їх стягнення відсутня, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 30620,0 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (т.1 а.с.19).

Outcome: approved