Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири. В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] з 24 липня 2002 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2020 року по справі № 182/7394/19. Від шлюбу мають доньку [PERSON] - позивачку по справі. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням ЖКГ м.Нікополя 09.03.2005 року та зареєстрованого в КП «Нікопольському МБТІ» 09.03.2005 року в реєстровій книзі № 29, номер запису 8103-9, [PERSON] та [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Для збільшення житлової площі на сімейній нараді було вирішено реалізувати належну сторонам квартиру та придбати житло з більшою площею. 05 червня 2007 року [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мигуновим С.О., вчинив дії щодо купівлі квартири [ADDRESS] . При цьому, придбання вищевказаної квартири відбувалось за кошти в розмірі 128 700 грн. 00 коп., з яких 22 650 грн. 00 коп. - спільні заощадження подружжя, а решта - 106 050 грн. 00 коп. - за рахунок отриманих покупцем кредитних коштів у ВАТ «Райффайзен БанкАваль». З метою погашення кредитних зобов`язань, було вирішено реалізувати квартиру [ADDRESS] , а, оскільки одна з співвласниць даної квартири - позивачка по справі - була малолітньою особою, відповідач та [PERSON] звернулись до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про надання дозволу на продаж приватизованої квартири від імені малолітньої [PERSON] 24 вересня 2007 року Виконавчий комітет Нікопольської міської ради розглянув отриману заяву та рішенням № 646/1 вирішив: дозволити [PERSON] та [PERSON] оформити договір купівлі-продажу приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] від імені малолітньої [PERSON] , [INFO] , та зобов`язати [PERSON] оформити договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я малолітньої [PERSON] , [INFO] . 04 жовтня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , де зазначено, що продавцями були відповідач разом з дружиною - матір`ю позивачки, а також позивачка, від імені якої діяв відповідач, на підставі Рішення № 646/1 від 24.09.2007 року Виконавчого комітету Нікопольської міської ради. Від продажу спільного майна продавці, в тому числі, й позивачка, від імені якої діяв відповідач, отримали грошові кошти в розмірі 116 610 грн. 00 коп. Однак, станом на день звернення з даною позовною заявою відповідач так і не виконав свого обов`язку, передбаченого п.2 Рішення № 646/1 від 24.09.2007 року Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, в частині переоформлення 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я малолітньої на той момент [PERSON] , [INFO] , шляхом укладання договору дарування. Про існування права на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не знала, так як на той момент була малолітньою особою та не розуміла юридичних наслідків і не мала можливості самостійно реалізовувати свої цивільні права. У серпні 2023 року позивачка дізналась про існування Рішення № 646/1 від 24.09.2007 року Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, на підставі якого їй повинна належати 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому, 29.09.2023 року вона письмово звернулась до [PERSON] та запропонувала 06.10.2023 року, о 10 годині 00 хвилин, прибути до приватного нотаріуса районного нотаріального округу Ковтюх А.В., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] для переоформлення прав на належну їй 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, в призначений час відповідач до нотаріуса не з`явився, про причини неявки не повідомив, що змусило позивачку звернутись до суду з даним позовом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, представник позивача просить суд визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,5 м.кв., з яких 44,7 м.кв. - житлова площа. В судове засідання позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, не прибула, її представник [PERSON] викладені в позовній заяві обставини підтримав та на задоволенні позову наполягав. Доповнив, що відповідач покладене на нього зобов`язання в добровільному порядку виконати не бажає, а в іншому позасудовому порядку вони позбавлені можливості вчинити відповідні дії, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Додатково зазначив, що 5 років тому його колишня дружина та позивачка по справі вивезли всі речі з квартири і на даний час квартира пустує, в ній ніхто не проживає. Час від часу він з`являється до квартири, поливати квіти, тобто, доглядає квартиру. Однак, вважає, що строк дії рішення виконкому закінчився через рік після того, як вони надали дозвіл на продаж квартири, тому він своїй доньці нічого не винен. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] доводяться позивачці по справі батьками, вони з 24 липня 2002 року перебували у шлюбі та рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2020 року по справі № 182/7394/19 шлюб між ними було розірвано (а.с.5). 05 червня 2007 року [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мигуновим С.О. вчинив дії щодо купівлі квартири [ADDRESS] (а.с.9-11). При цьому, як вбачається з викладених обставин стороною позивача та відсутність заперечень в цій частині з боку відповідача, придбання вищевказаної квартири відбувалось за кошти в розмірі 128 700 грн. 00 коп., з яких 22 650 грн. 00 коп. - спільні заощадження подружжя, а решта - 106 050 грн. 00 коп. - за рахунок отриманих покупцем кредитних коштів у ВАТ «Райффайзен БанкАваль». З метою погашення кредитних зобов`язань, було вирішено реалізувати квартиру [ADDRESS] . А, оскільки одна з співвласниць даної квартири - позивачка по справі - була малолітньою особою, то відповідач і [PERSON] звернулись до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про надання дозволу на продаж приватизованої квартири від імені малолітньої [PERSON] 24 вересня 2007 року Виконавчий комітет Нікопольської міської ради розглянув отриману заяву та рішенням № 646/1 вирішив: дозволити [PERSON] та [PERSON] оформити договір купівлі-продажу приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] від імені малолітньої [PERSON] , [INFO] , та зобов`язати [PERSON] оформити договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.6). 04 жовтня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , де зазначено, що продавцями є відповідач, разом з дружиною - матір`ю позивачки, а також позивачка, від імені якої діяли відповідач, на підставі Рішення № 646/1 від 24.09.2007 року Виконавчого комітету Нікопольської міської ради (а.с.7-8). Підставою для звернення до суду з даним позовом стали обставини щодо невиконання відповідачем покладеного на нього зобов`язання щодо вчинення дій, шляхом оформлення договору дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [INFO] . При вирішенні питання та спору, суд виходить з того, що статтею 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також враховуючи той факт, що стороною відповідача належних та допустимих доказів надано не було, як й не було зазначено причину невиконання покладеного на нього зобов`язання, суд вважає, що позовні вимоги до [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Той факт, що відповідач зобов`язаний був вчинити дії щодо оформлення договору дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [INFO] , у суду сумніву не викликає, оскільки дане зобов`язання передбачено рішенням, яке відповідачем не оскаржувалось і фактично свідчить про те, що [PERSON] взяв на себе зобов`язання щодо оформлення договору дарування на дитину, яке потім не захотів виконувати, проігнорувавши вимогу Рішення виконкому. Тому, приймаючи до уваги те, що відповідач в позасудовому порядку спір вирішити не бажає, позивачка, у відповідності до ст.15, 16 ЦК України, звернулась до суду за захистом свого права і позовні вимоги знайшли своє підтвердження, позов є таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved