Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

І. Позиції сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2025 року по квартирі [ADDRESS] на суму 29 790, 90 грн. В обґрунтування позову вказано, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , де позивач надає послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, з оплати за які за період з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2025 року утворилася заборгованість у сумі 29 790, 90 грн, яка не погашена, виконання основного зобов`язання за договором прострочено. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, проте 19 червня 2025 року подав заяву про долучення до матеріалів справи квитанції № 0.0.4420564091.1 від 19 червня 2025 року, згідно з якою він сплатив борг у розмірі 29 790, 90 грн. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 квітня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 16 квітня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 23 квітня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 24 квітня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною сьомою ст. 178 Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, розглянувши справу за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 28 квітня 2020 року [PERSON] набув у власність об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] поле. Відповідно до листа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «САПЕРНЕ ПОЛЕ 3» вих.5 від 22.01.2022 року загальними зборами ОСББ від 20.11.2021 року співвласниками прийнято рішення про перехід на самообслуговування з 01 лютого 2022 року. Відповідач є власником квартири, отримував послуги з утримання будинку та не виконав свої зобов`язання по оплаті послуг, чим спричинив Позивачу який був балансоутримувачем даного житлового будинку, матеріальні збитки, у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за обслуговування житлового будинку. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, що були діючими у спірний період, власник, наймач житлового приміщення зобов`язаний сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Наказу №10 від 08.06.2018 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» в будинку по [ADDRESS] встановлений тариф: 14, 90 грн за один метр квадратний при оплаті до 20 числа, що настає за розрахунковим; 15, 80 грн за один метр квадратний при оплаті після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідач до початку розгляду справи сплатив борг у розмірі 29 790, 90 грн, надав відповідну квитанцію № 0.0.4420564091.1 від 19 червня 2025 року суду, що свідчить про визнання позову у повному обсязі. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, відповідач виплатив суму заборгованості у загальному розмірі 29 790, 90 грн у повному обсязі після звернення позивача до суду, тому у задоволенні по суті вимог позову суд відмовляє, але стягує з відповідача понесені судові витрати. V. Розподіл судових витрат. Частиною першою статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов, про що свідчить сплати суми боргу, судовий збір з нього підлягає стягненню у розмірі 50 %, решта 50 % - підлягає поверненню позивачеві з бюджету. Щодо витрат на правову допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Так, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надала договір про надання правничої (правової) допомоги від 01 січня 2023 року, додаткову угоду від 31 травня 2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг професійної правничої допомоги за договором від 01 січня 2023 року, відповідно до якого встановлено вартість послуг наданих адвокатом в розмірі 10 000, 00 грн. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У той же час при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п. За висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Згідно із висновками Верховного Суду у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо

Outcome: approved