Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

08.10.2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Під час слухання справи, в судовому засіданні, яке відбулось 29.01.2025 року було залучено як співвідповідачів Головне управління Національної поліції у м.Києві та Київську міську прокуратуру. В позовних вимогах з врахуванням заяви від 13.11.2024 року позивач просить: стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 10 000 000,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що 11.05.2010 року слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві винесено постанову про порушення кримінальної справи за якою порушено кримінальну справу відносно позивача за ознаками в його діях складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. В цей же день позивача було затримано у зв`язку із порушенням кримінальної справи відносно нього. 14.05.2010 року Оболонським районним судом м.Києва було винесено постанову про продовження строку затримання на 10 діб. Постановою прокурора Оболонського району м.Києва від 20.05.2010 року було перекваліфіковано дії позивача та порушено відносно нього кримінальну справу за ч.5 ст.191 КК України. 21.05.2010 року позивачу пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України та постановою Оболонського районного суду м.Києва від 21.05.2010 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В подальшому, постановою старшого слідчого прокуратури Оболонського району м.Києва позивачу обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 12.10.2010 року позивачу вручено протокол оголошення обвинуваченому про закінчення досудового розслідування. 14.10.2010 року Оболонським районним судом м.Києва розпочато слухання справи. Пізніше справа направлялась за підсудністю. Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 08.02.2012 року [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30.05.2012 року зазначений вирок скасовано. Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 27.12.2013 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06.08.2014 року зазначений вирок скасовано. В подальшому, вироком Святошинського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.11.2021 року виправдувальний вирок залишено без змін. Як зазначає позивач, протягом вказаного періоду він не міг працювати, репутація була повністю знищена, внаслідок чого він позбавлений можливості отримувати дохід та відповідно отримати пенсійне забезпечення. Відсутність роботи призвела до накопичення боргів та неможливості їх повернення. З посиланням на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.1176 ЦК України, позивач просив відшкодувати моральну шкоду за період з 11.05.2010 року по 08.11.2021 року (137 місяців та 29 днів) в сумі 10 000 000,00 грн. 15.11.2024 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином та не доведена незаконність його дій. Позивач не надав доказів якими б підтверджував факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та їх вини в заподіянні шкоди. Також представник зазначає, що належним відповідачем у даній справі має бути держава, яка повинна брати участь справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). 17.02.2025 року до суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначив представник, позивач не надав доказів на підтвердження дати отримання повідомлення про підозру. Позивач визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 000,00 грн. та вказана ним сума не відповідає вимогам розумності та справедливості такого відшкодування. 18.02.2025 року до суду надійшов відзив Київської міської прокуратури в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначено у відзиві, 11.05.2010, слідчим СВ Оболонського РУ ГУМВС у м. Києві винесено постанову про порушення кримінальної справи щодо [PERSON] , за ознаками в його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190. КК України, яку вручено позивачу цього ж дня під час затримання останнього, про що складено Протокол про вручення постанови про порушення кримінальної справи та Протокол про затримання [PERSON] за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, з цього моменту [PERSON] набув процесуальний статус підозрюваного у даній кримінальній справі. Тобто, початком строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 11.05.2010. Представник зауважує, що протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча та процесуальна дія вчинена відносно позивача, у тому числі складання обвинувального висновку та обрання запобіжного заходу, не була визнана незаконною або протиправною, що порушує вимоги ч. 1-1 с. 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Будь-яких обставин, які б свідчили про протиправність дій уповноважених органів щодо незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, відсторонення від посади, незаконного повідомлення про підозру [PERSON] , не наведено та документально не підтверджено. Здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 28.11.2018 справа № 214/6982/13-ц). Разом з тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду. Доказів, як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженнями позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, позивачем до суду не надано. Звернення позивача до ДУ «Інституту Нейрохірургії ім. Академіка А.П. Ромоданова» 14.06.2010, у зв`язку з порушенням мозкового кровообігу у вертебро-базілярному сосудному басейні, не підтверджує доводи позивача про погіршення стану здоров`я у зв`язку з ініційованим відносно нього кримінальним провадженням. Зокрема, недостатність кровообігу у вертебрально-базилярному судинному басейні, пов`язана з патологією шийного відділу хребта. Тому слід зазначити, що здійснення слідчих та процесуальних дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди без доведення факту її реального заподіяння та не може розцінюватися як дії, вчинені з метою нанесення позивачу фізичних або моральних страждань, а є лише способом збирання доказів. 18.03.2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив Київської міської прокуратури в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позовній заяві. 25.03.2025 року до суду надійшли заперечення Київської міської прокуратури на відповідь на відзив в якій вона наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. 01.04.2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача та позивач вимоги позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити. Представник Київської міської прокуратури в судовому засіданні не заперечувала щодо часткового задоволення позову з врахуванням часу перебування позивача під слідством та судом, виходячи із щомісячної заробітної плати в сумі 1 600,00 грн. Крім того, в судовому засіданні представник прокуратури просила врахувати, що час досудового розслідування та перебування під судом було тривалим через зупинення провадження у справі судом апеляційної інстанції за клопотанням позивача. Адвокати позивача в межах кримінального провадження неодноразово звертались до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи. Відповідачі - Державна казначейська служба України та Головне управління Національної поліції у м. Києві уповноважених представників в судове засідання не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представників відповідачів, які не з`явилися в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При зверненні з позовом до суду позивач зазначав, що 11.05.2010 року слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві винесено постанову про порушення кримінальної справи за якою порушено кримінальну справу відносно позивача за ознаками в його діях складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. В цей же день позивача затримано у зв`язку із порушенням кримінальної справи відносно нього. 14.05.2010 року Оболонським районним судом м.Києва винесено постанову про продовження строку затримання на 10 діб. Постановою прокурора Оболонського району м.Києва від 20.05.2010 року перекваліфіковано дії позивача та порушено відносно нього кримінальну справу за ч.5 ст.191 КК України. 21.05.2010 року позивачу пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України та постановою Оболонського районного суду м.Києва від 21.05.2010 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В подальшому, постановою старшого слідчого прокуратури Оболонського району м.Києва позивачу обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 12.10.2010 року позивачу вручено протокол оголошення обвинуваченому про закінчення досудового розслідування. 14.10.2010 року Оболонським районним судом м.Києва розпочато слухання справи. Пізніше справа направлялась за підсудністю. Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 08.02.2012 року [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30.05.2012 року зазначений вирок скасовано. Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 27.12.2013 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06.08.2014 року зазначений вирок скасовано. В той же час позивач не надав суду доказів на підтвердження зазначеного, тому суд позбавлений можливості безпосередньо перевірити такі обставини. Відночас, відповідачі не заперечували зазначені позивачем обставини щодо дати порушення кримінальної справи відносно позивача (11.05.2010 року), обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (21.05.2010 року), зміни запобіжного заходу на підписку про невиїзд (09.06.2010 року), накладення арешту на майно позивача (16.06.2010 року) та інші обставини щодо ходу розслідування кримінальної справи. Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 17.12.2015 року (справа №759/14231/14) [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України та виправдано за відсутністю в його діянні складу злочину. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.11.2021 року виправдувальний вирок залишено без змін. Єдиний державний реєстр судових рішень не містить ухвали Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року про зупинення провадження у справі. Однак позивач та його представник не заперечували факту зупинення провадження у справі за клопотанням захисника Масаутова Т.Р. та у зв`язку із його хворобою, до видужання, в період з 17.10.2019 року по 01.12.2020 року. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що протягом періоду досудового розслідування та під час судового розгляду справи, він не міг працювати, отримувати дохід оскільки репутація була повністю знищена, внаслідок відсутності доходів він позбавлений можливості отримувати пенсійне забезпечення. Відсутність роботи призвела до накопичення боргів та неможливості їх повернення. А тому позивач оцінив моральну шкоду за період з 11.05.2010 року (день повідомлення про підозру) та до 08.11.2021 року (день набрання виправдувальним вироком законної сили) в сумі 10 000 000,00 грн. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації. Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 (провадження № 61-6796св23) зазначено, що: "статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20)". Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Як встановлено судом, позивач зазнав моральної шкоди у зв`язку із безпідставним перебуванням його під слідством та судом. В той же час позивач не надав доказів, що внаслідок перебування під слідством та судом він був позбавлений можливості отримувати доходи. Суду не надано доказів, що накопичені позивачем борги за комунальні послуги та отримані кредити безпосередньо пов`язані з порушенням в 2010 році кримінальної справи. Також суд враховує, що позивачу було обрано запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, а строк перебування під вартою є незначним. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами причинно-наслідковий зв`язок між смертю його батьків та порушеною кримінальною справою відносно нього. Позивач зазначаючи в позовній заяві про його тривале лікування під час досудового розслідування та перебування справи в провадженні суду, не надав доказів на підтвердження вказаних обставин. В той же час представник Київської міської прокуратури не заперечувала вказаної обставини. Водночас вона суду пояснила, що стан здоров`я позивача не пов`язаний з фактом порушення кримінальної справи, а є особливістю його організму та існувала до порушення кримінальної справи. Позивач в свою чергу не заперечував зазначене представником прокуратури та вказав, що після порушення кримінальної справи хвороба загострилась. Також варто зауважити, що згідно з випискою із медичної карти [PERSON] від 26.06.2024 року, він має гіпертонічну хворобу біля 15 років, стан після ГПМК в ВБББ басейні (ділянка стовбура мозку) від 18.08.2010 року. З урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача протягом вказаного періоду під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, не доведення суду втрати ділової репутації, вимушеність зазнавання ним значних обмежень в правах та свободах, гарантованих Конституцією України, вимушеність докладання ним значних зусиль щодо відновлення своїх прав, що потягло за собою значні ускладнення в житті, оскільки провадження зупинялось за клопотанням адвоката Масаутова Т.Р. на тривалий проміжок часу, заявлення адвокатами неодноразових клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги, з урахуванням засад розумності та справедливості, наявні правові підстави для стягнення моральної шкоди у мінімально визначеному законом розмірі. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (на час вирішення спору) мінімальна заробітна плата з 01 січня 2025 року становить 8 000,00 грн. Судом здійснено розрахунок моральної шкоди з врахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого мінімально гарантована вказаним Законом сума шкоди яка визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили складає 1 103 466.00 грн. за період з 11.05.2010 року по 08.11.2021 року (137 місяців 28 днів) = 137 місяць х 8000,00 грн. + 28 днів х 266,67 грн. При цьому варто зауважити, що це мінімально можливий розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Законом, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за доцільне стягнути моральну шкоду у зазначеному розмірі з держави за рахунок Державного бюджету України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial