Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що після смерті [PERSON] (яка померла [INFO] ) нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку вказаної квартири у зв`язку з тим, що частка померлої у праві власності на квартиру не визначена та не надано документ, що посвідчує право власності спадкодавця на частку квартири. Позивач посилається на те, що оскільки частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на квартиру не визначені, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно. Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20 січня 2025 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, про дату ,час та місце повідомлені належним чином. Причини неявки суду не відомі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , є об`єктом права власності [PERSON] , щодо якого заявлено вимогу про визначення часток. Судом встановлено, що 29 січня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . Згідно довідки № 120 [PERSON] 15.03. 1993 вніс суму пайового внеску за квартиру у розмірі 1077, 49 грн. Сторона позивача не заперечує той факт, що [PERSON] продав однокімнатну квартиру та вклав отримані кошти у будівництво квартири. Досліджуючи матеріали справи судом не встановлено, що пайовий внесок за квартиру був внесений за спільні кошти подружжя, оскільки кошти були внесені через півтора місяці після одруження та після продажу відповідачем квартири. Таким чином, суд приходить до висновку що пайовий внесок був сплачений [PERSON] з його особистих коштів отриманих після продажу квартири та власних накопичень. Відсутність доказів внесення пайового внеску за спільні кошти подружжя ставить під сумнів презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо всієї квартири або ж рівності часток у ній. Згідно довідки № 130 від 29.07.2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 1995 року. Згідно свідоцтва про право власності від 11.01.2012 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно постанови від 12.09.2024 року нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку вказаної квартири у зв`язку з тим, що частка померлої у праві власності на квартиру не визначена та не надано документ, що посвідчує право власності спадкодавця на частку квартири. [PERSON] померла [INFO] та за свого життя свою частку не встановлювала. Відповідно до статті 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає в момент її народження і припиняється в момент її смерті. З моменту смерті особи, вона втрачає свою цивільну правоздатність, а отже, не може бути суб`єктом цивільних правовідносин, включаючи правовідносини власності та визначення її часток. Позов про визначення частки у праві спільної сумісної власності є, по суті, вимогою про виділ (поділ) майна, що є підставою для припинення спільної сумісної власності, і такий позов може бути поданий лише між живими співвласниками. Судом також встановлено, що за життя у [PERSON] не виникало питання щодо її частки та виділу у вказаному майні. Ця обставина свідчить про відсутність спору між сторонами щодо розміру їх часток майна за життя померлої. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року. «У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони є сусідами [PERSON] та знайомі з 1993 року. [PERSON] більше 30 років живе на [ADDRESS] . Останній продав свою однокімнатну квартиру і вклав гроші у будівництво квартири [ADDRESS] . Працював на Півночі до 1993 року. [PERSON] прописав у квартирі [PERSON] та її сина, після її розлучення дав для проживання свій будинок. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності , оскільки пайовий внесок був сплачений з його особистих коштів, що підтверджується відсутністю доказів внесення коштів подружжя та не заперечується стороною позивача щодо вкладення [PERSON] коштів від продажу його попередньої квартири у спірну квартиру; крім того, на момент розгляду справи померла [PERSON] втратила свою цивільну правоздатність, що унеможливлює визначення її частки у судовому порядку, а за життя у неї не виникало питання щодо частки у спірному майні. За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником відповідача заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн, що підтверджується наданими доказами. Суд, оцінюючи співмірність заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, обсягом наданих послуг та часом, витраченим адвокатом, а також з принципом розумності та справедливого розподілу судових витрат, вважає за необхідне зменшити заявлену суму. Враховуючи характер спору, який полягав у визначенні часток у праві спільної сумісної власності, що не є винятково складною категорією справ, а також кількість судових засідань та обсяг процесуальних документів, поданих представником відповідача, суд вважає співмірними та розумними витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок. Враховуючи норми ст. 141 ЦПК , оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду покладаються на позивача.

Outcome: approved