Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

31 січня 2025 року позивач Приватне підприємство «Жилкомсервіс» /далі ПП «Жилкомсервіс»/ через представника, адвоката Ярошенко В.М., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг по управлінню багатоквартирним будинком в розмірі 4276,38 грн. Позов обґрунтований тим, що відповідачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , отримує послуги з утримання будинку та прибудинкової території, але не здійснює своєчасну оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті чого виникла заборгованість станом на січені 2025 року в розмірі 4276,38 грн. 24 лютого 2025 року від представника відповідачки надійшов відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки договір про надання послуг з управління багатоквартирним житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , до 2021 року укладено не було, тому не зрозуміло чому борг відповідачки обчислюється з 2018 року. Вважає, що договірні відносини між сторонами розпочалися з 07 вересня 2021 року. Крім цього вказав, що позивачем пропущено строк звернення до суду, якщо рахувати заборгованість з квітня 2018 року, позивач не подавав клопотання про поновлення цього строку. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позову / а.с. 37-40/. 03 березня 2025 року від представника позивача, адвоката Ярошенко В.М., надійшла заява про зменшення / збільшення розміру позовних вимог, в якому вказала, що відповідачка в січні 2025 року внесла платіж в сумі 301,00 грн, який зараховано до суми боргу, хоча нарахована сума за місяць становить 304,70 грн. В зв`язку з цим сума, яка підлягає стягненню, становить 4271,08 грн / а.с. 64/. Також 03 березня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказала, що будинок за [ADDRESS] обслуговує ПП «Жилкомсервіс» згідно з договором № 27 від 01 березня 2018 року, укладеним між цим підприємством та співвласниками багатоквартирного житлового будинку в особі уповноваженої зборами співвласників особою, який був чинним, відповідно до цього договору здійснювалися нарахування для мешканців будинку в розмірі 3,30 грн за квадратний метр. Рішенням зборів співвласників від 28 липня 2021 року було обрано нових уповноважених осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , протоколом № 2 від 20 вересня 2021 року було затверджено тариф в розмірі 3,30 грн на квадратний метр, на підставі якого 01 жовтня 2021 року укладено новий договір № 32. Додатковою угодою від 01 жовтня 2024 року, укладеною між ПП «Жилкомсервіс» та уповноваженими особами співвласників багатоквартирного будинку по [ADDRESS] затверджено новий тариф в розмірі 5,50 грн за квадратний метр. Відповідачка сплачувала періодичні платежі в різних сумах, чим підтверджувала наявність заборгованості. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки відповідачкою в червні вересні 2018 року та фактично систематично до 2025 року сплачувалися послуги на суми відповідно до 200,00, 400,00, 800,00 грн., при місячному нарахуванні 182,82 грн, а в подальшому 304,70 грн / а.с. 78-79/. 05 березня 2025 року від представника відповідачки надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що до 2021 року ніяких договорів укладено не було, а також позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, у відповідачки за договором № 32 від 01 жовтня 2021 року відсутня будь-яка заборгованість / а.с. 111-113/. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Ярошенко В.М., що діє на підставі ордера / а.с. 20/, позовні вимоги підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив. \~ \~ \~ \~Представник позивача, Шрамко П.Д., яка діє на підставі довіреності /а.с. 139/, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та надала пояснення про те, що вона є директором ПП «Жилкомсервіс», протягом 2016-2018 років тариф був в розмірі 1,50 грн за квадратний метр, підприємство надає послуги по обслуговуванню всіх мереж труби, вода,стоки, електроканал, прибирання прибудинкової території, поточний ремонт місць загального користування. З 2018 року до 2024 року було встановлено тариф в розмірі 3,30 грн за квадратний метр. В інших будинках з 2020 року встановлено більший тариф. Але в будинку [ADDRESS] на зборах 06 вересня 2021 року не погодили збільшений тариф. Також, якщо проводився об`ємний ремонт, то просили допомоги у мешканців 50 на 50, так як міська рада не надає фінансування, а необхідно оплачувати роботи. Мешканці повинні сплачувати додаткові витрати до квартплати на ремонт даху. Більше 50% мешканців підписали цей пункт. Відповідачка [PERSON] та її представник, адвокат Яценко А.О., що діє на підставі ордера / а.с. 49/, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідачка надала пояснення про те, що договір з позивачем не укладався, до 2018 року уповноваженої особи не було, збори у 2018 році не відбулися. Вона зареєстрована в кв. [ADDRESS] з 2007 року, з 2021 року є власником вказаної квартири, крім неї в квартирі зареєстрована її донька, [PERSON] , 2001 року народження. Оскільки вона до 2021 року не була власником квартири, то квартплату не сплачувала, стала платити з 2021 року. В 2024 році судом було винесено судовий наказ, який за її заявою було скасовано. Підтвердила, що послугами ПП «Жилкомсервіс» користувалася постійно, претензій до позивача не було, проте стояк міняла за свої кошти. На ремонт даху збирали кошти додатково. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1). За положеннями статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» / далі Закон/ до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ч.1 ст. 6 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором (пп. 1, 5, 11). Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином Законом України «Про житлово-комунальні послуги» на споживача покладено обов`язок укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі N 646/834/17. Судом встановлено, що відповідачка є власником квартири [ADDRESS] . 01 березня 2018 року укладено договір № 27 по наданню послуг з управління багатоквартирним житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , між співвласниками житлового будинку за вказаною адресою в особі уповноваженої особи співвласників будинку [PERSON] та ПП «Жилкомсервіс» в особі Шрамко П.Д., відповідно до умов якого розмір місячної плати за надані послуги на момент укладання договору складає 3,30 грн за 1 кв. м, строк дії договору 1 рік, набуває чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не було письмово заявлено про розірвання та необхідність перегляду /а.с. 5-11/. В матеріалах справи є протокол зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] від 05 лютого 2018 року, відповідно до кого визначена вартість послуги з управління багатоквартирним будинком щомісяця складає 3,30 грн / а.с. 84-85/. 01 жовтня 2021 року укладено договір № 32 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою: [ADDRESS] , між ПП «Жилкомсервіс» в особі директора Шрамко П.Д. та співвласниками багатоквартирного будинку за вказаною адресою в особі уповноважених осіб: [PERSON] , [PERSON] , Павленко В.І., відповідно до умов якого ціна послуги з управління становить 3,30 грн за 1 кв. м / а.с. 69-73/. Згідно з додатковою угодою від 01 жовтня 2024 року до Договору № 32 від 01 жовтня 2021 року ціна послуги з управління становить 5,50 грн за 1 кв. м / а.с. 12/. З наданої карти розрахунків квартплати особового рахунку № [NUMBER] за період з квітня 2018 року до січня 2025 року по квартирі: [ADDRESS] [PERSON] є квартиронаймачем, таким чином, відповідачка як власник житла, є споживачем житлово-комунальних послуг, який і зобов`язаний нести витрати по його утриманню / а.с.19/. З цього розрахунку слідує, що [PERSON] сплачувала періодично платежі, починаючи з квітня 2018 року, але не в повному обсязі, станом на 01 січня 2025 року є заборгованість в сумі 4267,38 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на березень 2025 року за адресою: [ADDRESS] [PERSON] має заборгованість в сумі 4271,08 грн / а.с. 109/. Такі послуги позивачем в зазначеному будинку надаються постійно та за тарифами, які встановлені уповноваженими органами, в той же час відповідачка від надання цих послуг не відмовлялася, будь-яких актів/претензій щодо неналежної якості послуг або відсутності послуг не надсилала. Таким чином, об`єкт забезпечується діями позивача відповідними послугами, а власник квартири є їх споживачем. Отже споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про їхнє надання не може бути підставою для звільнення від оплати. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20. Виходячи з викладеного, відповідач повинен виконувати обов`язок по оплаті наданих послуг, а тому суд погоджується з доводами позивача. Позивачем надані акти виконаних робіт ПП «Жилкомсервіс» від 25-26 жовтня 2024 року , від 05 листопада 2024 року, від 18-20 серпня 2024 року, від 10-14 листопада 2023 року, від 26 листопада 2024 року, які підтверджують ремонт даху під`їздів № 1,№ 2 будинку [ADDRESS] , чищення жолобів, виконання робіт на прибудинковій території тощо / а.с. 81-83/. Таким чином, факт порушення відповідачкою зобов`язань щодо своєчасної оплати за надані житлово-комунальні послуги встановлений, а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг ПП «Жилкомсервіс» підтверджений матеріалами справи, а тому з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача заборгованість в розмірі 4271,08 грн. Суд не приймає як доказ надані відповідачкою протоколи зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням [ADDRESS] та відповіді на звернення громадян, оскільки вони не є предметом спору / а.с. 53-62/. Представником відповідачки подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог / а.с. 33-34/. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п.6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Суд зазначає, що правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Як вище зазначалося, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за надані послуги у розмірі 4271,08 грн, яка виникла в період з травня 2018 року до березня 2024 року / а.с. 109/. При цьому Законом України від 15.03.2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Отже, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за комунальні послуги у період з квітня 2018 року в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії воєнного стану. Тому з урахуванням приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. При обчислені строку позовної давності судом були враховані положення статті 9 Закону України"Про житлово-комунальні послуги", відповідно до яких, плата за-комунальні послуги ( послуги з теплопостачання) нараховується щомісячно, а отже перебіг позовної давності починається після не сплати (часткової оплати) чергового платежу. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до платіжної інструкції № 3132 від 28 січня 2025 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн / а.с. 3/, який також підлягає стягненню з відповідачки. В позовній заяві представником позивача було вказано про понесені витрати, в тому числі на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. В ході судового розгляду представником позивача, адвокатом Ярошенко В.М., було надано договір про надання правової допомоги № 36 від 01 жовтня 2024 року, укладений між нею та ПП «Жилкомсервіс» / а.с. 167-169/ та акт наданих послуг / виконаних робіт/ від 15 червня 2025 року, квитанція № 36/1 на оплату / наданих послуг/ виконаних робіт адвокатом від 15 червня 2025 року, відповідно до яких адвокатом затрачено 4 години за надання таких послуг: проведення юридичної консультації клієнту щодо подання позову про стягнення боргу з [PERSON] , у тому числі підготовка договору про надання правової допомоги, складенні ордеру, збір доказів, подання відповіді на відзив, правове супроводження справи в якості представника в суді, вартість послуг склала 6000,00 грн / а.с. 165, 170/. Таким чином сума витрат на професійну правничу допомогу склала 6000,00 грн. У відповіді на позов представник відповідачки вказав, що сума витрат на правничу допомогу 4000,00 грн не є спів мірною, значно завищеною, тому не підлягає задоволенню / а.с. 39 зворот/. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку, що заявлені представником позивача витрати в розмірі 6000,00 грн, є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved