Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

10.05.2024 року позивачка звернулася до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з указаним позовом. Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 17.05.2024 цю цивільну справу передано за територіальною підсудністю до Октябрського районного суду міста Полтави. 26.08.2024 автоматизованим розподілом справ, ця цивільна справа була розподілена на суддю Материнко М.О. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.08.2024 цивільну справу було прийнято до свого провадження. Цією ж ухвалою суду відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Третього слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, з дислокацією у м. Дніпрі, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування по кримінальному провадженню № 62022170030000491. В позовній заяві [PERSON] просила суд: -Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , виданий 1212, РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на якому обліковуються кошти Державного бюджету України суму 2\~784\~269 грн.; -Зобов`язати ДБР надати рішення по справі ЄРДР № 62022170030000491; -Зобов`язати ДБР надати на ознайомлення матеріали справи ЄРДР № 62022170030000491. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 13.05.2022 на сайті ДБР вона звернулася із заявою про кримінальні правопорушення працівників УСБУ в Дніпропетровській області з навмисного не попередження, не припинення, не стягнення суттєвої шкоди колаборантського кібер ОЗУ сусідів під час війни проти РФ. Не отримавши відповіді на цю заяву, позивачка 10.06.2022 звернулася до Директора ДБР вже з паперовою копією цієї ж заяви про кримінальні правопорушення працівників УСБУ в Дніпропетровській області та про неотримання відповіді на її електронну заяву від 13.05.2022. Від слідчого Третього слідчого відділу у ТУ ДБР у м. Полтаві Смоленка Д. позивачка отримала відповідь від 01.07.2022 за № 6475-22/15-02-3/1381 зкп/п, не погоджуючись з якою оскаржила до слідчого судді. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2022 у справі № 203/2586/22 провадження № 1-кс/0203/2132/2022 скаргу позивачки задоволено та зобов`язано уповноваженого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 10.06.2022. На виконання цієї ухвали 20.08.2022 до ЄРДР внесено відомості за № 62022170030000491. У січні 2023 року позивачка особисто вдруге відвідала ДБР у м. Дніпро з метою отримати рішення по кримінальних справах та ознайомлення з матеріалами справ. Вона вказує, що жодний працівник ДБР їй абсолютно нічим і лише черговий біля дверей узяв її дані щоб передати слідчому [PERSON] для отримання постанов про закриття кримінального провадження № 62022170030000491 та ознайомлення з матеріалами справи. 17.02.2023 позивачка звернулася до директора ТУ ДБР у м. Полтаві із заявою про бездіяльність працівників ДБР та не надання рішень по кримінальним справам й ознайомлення з матеріалами справ при особистому зверненні у січні 2023 року. На вказану заву отримано відповідь № С-419/15-02-3-656/23 від 09.03.2023 без рішення по справі ЄРДР № 62022170030000491, без коду ЄДРПОУ для судів проти ДБР та із зазначенням можливості ознайомлення з матеріалами справ з понеділка по п`ятницю з 09:00 до 18:00. Таку відповідь позивачка вважала незаконною відпискою та обманом, тому 26.09.2023 знову особисто прибула у ДБР м. Дніпро щоб отримати рішення, ознайомитися з матеріалами справ. Позивачка вказує, що черговий біля вхідних дверей ДБР цинічно знущався з неї публічно: що вона даремно прийшла, погано чує та розуміє, тощо, а працівник ДБР замість того, щоб виправити усі попередні свідомі правопорушення на очах інших просто ганебно вигнав її з ДБР як якусь процесуальну жебрачку, чим довів навмисність раніше спричиненої шкоди і посилив провину ДБР. Позивачка вказує, що бездіяльністю ДБР, невиконання ним законів України, примушування робити правозахист проти них, навіть у судах при звірячих тортурах не покараних ними фашистським кібер ОЗУ створює для неї смертельний цинізм, відчуття негативних емоцій, переживань, тощо. Зазначає, що вона бореться з державними правопорушниками СБУ, УСБУ в Дніпропетровській області та ДБР більше 15 років з 2009 по 20024 роки та ці роки відібрано в неї шкідливими діями та бездіяльністю задля сприяння звірячим злочинам майже за усіма стаття КК України, скоєними спецприладами захищеними державною таємницею УСБУ в Дніпропетровській області, модернізованими під тортури щодо неї проросійського колобарантського фашистського кібер ОЗУ. Також, позивачкою наведено у табличному вигляді низку визначень негативних психо-емоційних станів та почуттів (63), а також певних життєвих подій (23), які вона пережила або не змогла досягнути через, як вона вважає, незаконні дії ДБР приписів нормативно-правових актів, проте без із взаємозв`язку та за відсутності доказів на їх підтвердження. 12.09.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] звернулася до Державного бюро розслідувань (код ЄДРОПУ 41760289, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15) із заявою від 10.06.2022 щодо вчинення, як на її думку можливих протиправних дій «фашистським кібер ОЗУ», співробітниками УСБУ в Дніпропетровській області, а також бездіяльності слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві у кримінальному провадженні № 42017042640000084 від 10.07.2017. Вказана заява листом від 22.06.2022 № 1901зкп/10-5-04-01-5653/22 направлена Державним бюро розслідувань до ТУ ДБР у м. Полтаві для організації розгляду у межах компетенції. Цим же листом Державне бюро розслідувань повідомлено Середу М.В., що кримінальне провадження № 42017042640000084 від 10.07.2017 закрито на підставі постанови слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві від 26.05.2021 за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та роз`яснено порядок оскарження такого рішення, а також зазначено, що її звернення від 13.05.2022 згідно з відомостями системи електронного документообігу Державного бюро розслідувань серед зареєстрованих вхідних документів не значиться. Слідчим Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві розглянуто заяву Середи М.В. від 10.06.2022 розглянуто та надано відповідь листом від 01.07.2022 № 6475-22/15-02-3/1381зкп/п про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР із роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. У подальшому, ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2022 у справі № 203/2586/22 (провадження № 1-кс/0203/2132/2022) задоволено скаргу позивачки від 21.07.2022 та зобов`язано слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві внести до ЄРДР відомості за заявою її від 10.06.2022. На виконання цієї ухвали суду, 20.08.2022 слідчим Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] від 10.06.2022 та розпочато досудове розслідування № 62022170030000491 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 365 КК України. Ураховуючи, те що за результатами проведеного вичерпного та можливого комплексу слідчих дій не здобуто достатніх за обсягом доказів, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, слідчий, на основі всебічного, повного й неупередженого дослідження усіх обставин справи, дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження від 20.08.2022 № 62022170030000491, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення. Відповідна постанова слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві про закриття цього кримінального провадження, була направлена на адресу [PERSON] супровідним листом від 08.11.2022 № 9702/15-02-3. Рішення слідчого про закриття кримінального провадження від 20.08.2022 № 62022170030000491, позивачкою не оскаржувалось та судом не скасовувалось. У подальшому, [PERSON] звернулась до ТУ ДБР у м. Полтаві із заявою від 17.02.2023 щодо надання їй рішень у кримінальних провадженнях № 42017042640000084 та № 62022170030000491, їх матеріалів на ознайомлення, а також з інших питань. За результатом розгляду цієї заяви слідчим Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві надано відповідь листом від 09.03.2023 № С-419/15-02-3-656/23, яким повідомлено позивачку про закриття зазначених кримінальних проваджень і направлення їй відповідних постанов слідчого та про можливість ознайомлення з матеріалами цих кримінальних проваджень у приміщенні Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві у визначені дні та час. Крім того повідомлено, що з судових установ буд-які запити стосовно надання інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків ДБР у Києві, Полтаві, Дніпрі та інформації про казначейство, яке буде відповідачем, не надходили, тому відсутні підстави у наданні такої інформації. Разом із відзивом представником відповідача надано: копію супровідного листа ДБР 22.06.2022 № 1901зкп/10-5-04-01-5653/22 із заявою [PERSON] від 10.06.2022 та відповіддю слідчого; копію супровідного листа слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві від 08.11.2022 № 9702/15-2-3 з постановою про закриття кримінального провадження № 62022170030000491; копію супровідного листа слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві від 26.05.2021 з постановою про закриття кримінального провадження № 42017042640000084. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Цього ж дня 08.10.2024 засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшли клопотання позивачки від 02.10.2024 про заміну неналежного відповідача - Третій слідчий відділ ТУ ДБР у м. Полтаві з дислокацією у м. Дніпро на належного відповідача - ТУ ДБР у м. Полтаві, а також про долучення доказів до матеріалів справи: копії постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 62022170030000491 і копію скарги на цю постанову; не розгляд справи по суті у судовому засіданні 08.10.2024; призначення наступного судового засідання після 10.12.2024. Рішенням суду від 07.11.2024 клопотання позивачки про заміну неналежного відповідача належним задоволено та роз`яснено заміненому відповідачу його право подати до суду відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи з початку. 28.11.2024 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника ТУ ДБР у м. Полтаві надійшов відзив на позовну заяву у якому наведено правову позицію аналогічну той, що вже надавалась первісним відповідачем щодо необґрунтованості, недоведеності та безпідставності позовних вимог, а тому вважає, що вони не підлягають задоволенню. Також зазначено, що позовна заява здебільшого ґрунтується лише на незадоволенні результатів роботи ТУ ДБР у м. Полтаві із наведенням при цьому суб`єктивного абстрактного бачення фактичних обставин, власної оцінки її психо-емоційних станів та почуттів, приписів нормативно-правових актів, проте без їх взаємозв`язку та за відсутності доказів на їх підтвердження. 06.12.2024 засобами поштового зв`язку від позивачки надійшло клопотання в якому остання просила суд: додати до матеріалів справи копію судового рішення від 01.10.2024 слідчої судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/5004/24 про скасування постанови слідчого від 08.11.2022 про закриття кримінального провадження № 62022170030000491, копію її звернення з чеками до керівника ДБР [PERSON] від 02.12.2024 про нову шкоду ДБР, копії медичної довідки про забиття від 03.12.2024 та чеків на проїзд, ліхтарик, батарейку, клей; підвищити у цій цивільній справі з провини ДБР ціну позову на 100\~316 грн.; наступне судове засідання призначити після 20.02.2025. Правом на подання відповіді на відзив як первісного так і дійсного відповідача, позивачка не скористалася. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Адвокат позивача Пасічна І.І. позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Представник відповідача Стороженко А.В. прохав відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Ткаченко А.М. прохала відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства закріпленого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно з ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до ДБР із заявою від 10.06.2022 щодо вчинення, як на її думку можливих протиправних дій «фашистським кібер ОЗУ», співробітниками УСБУ в Дніпропетровській області, а також бездіяльності слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві у кримінальному провадженні № 42017042640000084 від 10.07.2017. Вказана заява листом від 22.06.2022 № 1901зкп/10-5-04-01-5653/22 скерована ДБР до ТУ ДБР у м. Полтаві для організації розгляду у межах компетенції. Слідчим Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві розглянуто заяву Середи М.В. від 10.06.2022 розглянуто та надано відповідь листом від 01.07.2022 № 6475-22/15-02-3/1381зкп/п про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР із роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2022 у справі № 203/2586/22 задоволено скаргу позивачки від 21.07.2022 та зобов`язано слідчого Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві внести до ЄРДР відомості за заявою її від 10.06.2022. На виконання цієї ухвали суду, 20.08.2022 слідчим Третього СВ ТУ ДБР у м. Полтаві до ЄРДР внесені відомості за заявою [PERSON] від 10.06.2022 та розпочато досудове розслідування № 62022170030000491 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України. Постановою від 08.11.2022, за результатами проведеного вичерпного та можливого комплексу слідчих дій, слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 62022170030000491 від 20.08.2022, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що повідомлено позивачку супровідним листом від 08.11.2022 № 9702/15-02-3. Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2024 у справі № 203/5004/24, відповідну скаргу [PERSON] задоволено та скасовано вказану постанову слідчого. Позивачкою також було надано до суду копії чеків на купівлю канцелярського та іншого приладдя, копії квитків\~для разового\~проїзду міським\~транспортом (тролейбус,\~автобус,\~трамвай)на підтвердження суми завданої матеріальної шкоди. Ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. \~\~Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою не доведено наявності заподіяної їй моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів. Доводи щодо погіршення її здоров?я, пережиті наведені психо-емоційні стани та життєві події внаслідок дій слідчих ТУ ДБР у м. Полтаві не підтверджені доказами, в матеріалах справи також відсутні й будь-які висновки психологів-спеціалістів, експертів тощо щодо того, що наведені нею обставини відбулись саме через відповідні дії або бездіяльність ТУ ДБР у м. Полтаві. Так само, позивачкою не підтверджено доказами неправомірність дій або визнання протиправною бездіяльність слідчих ТУ ДБР у м. Полтаві під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 62022170030000491 від 20.08.2022 чи недотримання слідчими розумних строків досудового розслідування. Відповідно до ст.ст. 7, 24 КПК України забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності є загальною засадою кримінального провадження, яка ґрунтується на ст. 55 Конституції України, що гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до змісту ч.1 ст. 303 КПК України, під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України, слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Відповідно до висновків Верховного Суду сформованими у постанові від 08.01.2024 у справі № 454/2855/22 слідчі судді розглядаючи скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечують реалізацію особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Проте саме по собі скасування (зокрема, неодноразове) рішення слідчого, наприклад постанови про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну протиправність дій органу досудового розслідування і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке має підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншим рішенням суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Задоволення скарг заявника/потерпілого спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, а відтак факт наявності ухвали слідчого судді про задоволення скарги на дії чи бездіяльність слідчого не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v. Italy) від 25.07.2001, заява № 48898/99, пункт 54 та у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006, заява № 33949/02, пункт 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в тому числі, як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. За висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 19.12.2022 у справі № 466/5021/18, від 27.03.2023 у справі № 757/221/21-ц, від 20.06.2023 у справі № 757/33618/18-ц, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні у порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та заподіяною шкодою. Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 у справі № 463/3401/22 встановив відсутність підстав для відступу від правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 25.03.2021 у справі № 227/3052/19, відповідно до яких встановлений судами факт бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди. Також Верховний Суд у постанові від 14.08.2023 у справі № 454/290/22 не вбачав підстав для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц, згідно з якими сам факт прийняття слідчим суддею процесуальної ухвали за результатами розгляду скарги на дії/бездіяльність слідчого, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що такі дії/бездіяльність заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди суд звертає увагу на те, що за приписами статті 22 ЦК України, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Водночас, витрати пов`язані із відправленням поштової кореспонденції, придбанням канцелярського чи іншого приладдя, користуванням транспортними засобами, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх прав, у тому числі й процесуальних під час досудового розслідування і такі витрати не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України, а тому надані позивачкою документи свідчать лише про реалізації нею своїх процесуальних прав та не вказують на завдання їй матеріальної шкоди. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої нею не обґрунтований. Так само позивачкою не доведено факту наявності майнової шкоди, її розмір, причинно наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що є її процесуальним обов`язком. Приписами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України, обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, проаналізувавши обставини справи, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed