Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення від права спадкування після смерті його, позивача, батька - [PERSON] ( [INFO] ); визнання заповіту, складеного [PERSON] [INFO] який помер [INFO] на користь [PERSON] від 04 липня 2016 року № 6- 688, недійсним. Позов обгрунтовує тим, що 18.11.2006 року його батько уклав шлюб з відповідачкою. [INFO] батько позивача - [PERSON] , 1930 року народження, помер. Зазначає, що з часу реєстрації шлюбу його батько з відповідачкою ніколи не проживав однією сім`єю, вони не мали спільного житла, не вели спільного господарства та не мали жодних спільних інтересів. Останні роки життя батько тяжко хворів, а у 2013 році переніс інсульт і перебував у стані, який потребував постійного догляду лікарів, лікування, яке йому надавалось та забезпечувалось виключно ним, позивачем. Вказує, що 01.12.2016 року батько був доставлений у Комунальну міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги з діагнозом інсульт та 11.12.2016 року йому зателефонував медичний персонал лікарні та повідомили, що батька силоміць забирають з лікарні. Позивач у позовній заяві стверджує, що він не мав доступу до тіла батька, а в подальшому, після того, як тіло перевезли у морг, він помітив, що на обличчі батька були наявні пошкодження. На думку позивача, відповідачка силоміць утримувала батька, який самостійно не міг звільнитись, не міг зателефонувати, не міг лікуватись, не міг опротестувати батьківства і не міг скласти інший заповіт. Вказує, що крім перешкоджання у складанні батьком заповіту, відповідачка зробила все, щоб батько якнайшвидше помер - не надавала йому жодного лікування, не здійснювала догляду, створила умови, в яких його стан різко погіршився аж до летального наслідку. Щодо недійсності заповіту позивач зазначає, що за життя батько склав на ім`я його, позивача, заповіти від 08.05.2012 року і 02.11.2013 року. Батько постійно висловлювався про бажання заповісти після його смерті все своє майно йому, позивачу, як єдиному сину. Вказує, що заповіт, складений на ім`я відповідачки, датований 04.07.2016 року, коли батько вже не повністю розумів значення своїх дій, мав забудькуватість, міг не впізнавати близьких, що було пов`язане з перенесеним інсультом, віковими змінами. Таким чином, на думку його, позивача, заповіт, складений на ім`я відповідачки, не відповідає істинній волі спадкодавця, складений ним в період, коли він не розумів значення своїх дій і не міг в повній мірі керувати ними. Враховуючи вищевикладене, просить усунути відповідачку [PERSON] від права на спадкування після смерті батька - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; визнати заповіт, складений батьком - [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] від 04.07.2016 року №6-688 недійсним. Не погоджуючись з поданим позовом, від відповідачки до суду надійшов відзив, в якому остання просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив обгрунтовано тим, що дійсно 18.11.2006 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, за час якого [INFO] у них народилась спільна донька - [PERSON] . В останні роки [PERSON] часто хворів, у зв`язку з чим знаходився в різних лікувальних закладах. Вказує, що у липні 2016 року [PERSON] повідомив їй, що має намір заповісти їй все своє майно та як наслідок, 04.07.2016 року ним, [PERSON] , добровільно, у відповідності до вимог законодавства, в її користь був складений заповіт. 11.12.2016, коли постало питання виписки [PERSON] з ЛШМД, останній, побоюючись за своє подальше життя та здоров`я, в присутності працівників поліції та медперсоналу, висловив бажання поїхати за місцем проживання відповідачки. Зазначає, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а надані ним докази не свідчать про волевиявлення [PERSON] , зокрема й щодо складення заповіту на її ім`я Жодного вироку, яким було б встановлено вину відповідачки у вчиненні будь-якого злочину щодо спадкодавця чи інших спадкоємців, немає; не надано позивачем й жодного доказу, що нотаріальна дія у виді посвідчення заповіту на ім`я відповідачки вчинено з порушенням вимог чинного законодавства. Окрім цього, вказує на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки з часу посвідчення заповіту [PERSON] на її користь 04.07.2016 та з часу відкриття спадщини [INFO] пройшло більше трьох років, що є також підставою для відмови у позові. Позивач в чергове судове засідання не з`явився, хоча й належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення такого. Відповідачка подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі та участі її представника, у задоволенні позову просила відмовити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного із доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №11, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане повторно 11.01.2017. Відповідно до Довідки про причину смерті №16 від 06.01.2017, [PERSON] помер [INFO] внаслідок мозкової коми; хронічне порушення мозкового кровообігу. Згідно з Свідоцтвом про поховання [PERSON] таке видане [PERSON] . [PERSON] укладено й Договір-замовлення на організацію та проведення поховання №275860 від 06.01.2017. Згідно відповіді головного лікаря Комунальної 2-ої міської поліклініки м.Львова №474 від 04.04.2017 [PERSON] лікувався в лікарні швидкої медичної допомоги з 01.12.2016 по 12.12.2016 з діагнозом: Цереброваскулярна хвороба на грунті вираженого церебросклерозу; гостре порушення мозкового кровообігу в басейні лівої середньо-мозкової артерії з легким правобічним геміпарезом, моторною афазією; вікова деменція. 14.12.2016 та 03.01.2017 сімейний лікар [PERSON] оглядала [PERSON] вдома за адресою: [ADDRESS] , де згідно запису лікаря він перебував. [INFO] [PERSON] помер від мозкової коми, хронічного порушення мозкового кровообігу. Відповідно до відповіді в.о. головного лікаря Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №05-06вих-1271 від 24.04.2017 [PERSON] , 1930 року народження, перебував на стаціонарному лікуванні в 2-му неврологічному відділенні з 01.12.2016 по 12.12.2016. Пацієнт виписаний зі стаціонару на вимогу дружини [PERSON] , забраний додому по [ADDRESS] , про що є запис в медичній карті. Згідно Відповіді Управління інформаційної підтримки та координації поліції "102" ГУНП у Львівській області №21/Аз/21/01 від 20.04.2017 в ході перевірки інформації шляхом прослуховування записів телефонних розмов встановлено, що [PERSON] о 17:23 11.12.2016 зателефонував на спецлінію служби "102" та в телефонній розмові повідомив про те, що по [ADDRESS] з неврологічного відділення палати №15 невідома громадянка намагається забрати батька заявника. Працівниками поліції внесено інформацію про те, що хворого [PERSON] хоче забрати з лікарні його дружина [PERSON] . Позивачем до позовної заяви долучено ряд медичних документів (відповідь головного лікаря Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №05-06вих-2339 від 02.08.2017, виписка із медичної карти стаціонарного хворого №22099 ІІ неврологічного відділення на амбулаторне лікування від 27.07.2017, відповідь в.о. головного лікаря Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №05-06вих-1271 від 24.04.2017, медичну карту стаціонарного хворого №30732 від 12.12.2016, виписка із медичної карти стаціонрного хворого у нейро-хірургічному відділенні, у кардіологічному відділенні для хворих на інфаркт міокарда, у неврологічному відділенні та кардіологічному відділенні), відповідно до яких [PERSON] перебував у різні періоди на стаціонарних лікуваннях. Як вбачається з Висновку експерта №114 комісійної судово-медичної експертизи від 09.07.2019 згідно даних представленої медичної документації та за відсутності проведення паталого-анатомічного дослідження трупа і, зокрема,гістологічного дослідження головного мозку та внутрішніх органів встановити причину смерті [PERSON] комісією не представляється можливим. Відповідно до записів у медичній карті амбулаторного хворого від 06.01.2017 та лікарського свідоцтва про смерть №16 сімейним лікарем було відмічено, що причиною смерті [PERSON] є "Мозкова кома. Хронічне порушення мозкового кровообігу". Позивачем до позовної заяви долучено 2 заповіти, складених [PERSON] : - заповіт, посвідчений 08.05.2012 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Цікало О.А., відповідно до якого [PERSON] , 1930 року народження, заповів своєму синові [PERSON] належну йому на праві власності частину квартири [ADDRESS] ; - заповіт, посвідчений 02.11.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л., відповідно до якого [PERSON] , 1930 року народження, заповів своєму синові [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право. Окрім цього, матеріали справи містять заповіт, посвідчений 04.07.2016 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н.Б., відповідно до якого [PERSON] , 1930 року народження, заповів своїй дружині [PERSON] всю належну йому на праві власності частину квартири [ADDRESS] . Як вбачається з копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18.11.2006 року, [PERSON] , 1930 року народження, та [PERSON] зареєстрували шлюб 18.11.2006 року у Галицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Від даного шлюбу [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.02.2014. Батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Предметом спору у даній справі є визнання недійсним вищевказаного заповіту, відповідно до якого [PERSON] заповів належну йому частку у нерухомому майні відповідачці та усунення відповідачки від спадкування після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтями 1233-1235 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 1257 ч.2 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Частинами 1, 2 ст. 1224 ЦК України встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Відтак обов`язковою складовою усунення від спадкування є умисел. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 ст. 1224 ЦК України, є кримінально караними, вони повинні бути підтверджені вироком суду. Про це вказано і у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Відповідно до Постанови Верховного Суду від 31 травня 2022 року, справа № 161/88/19, оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. За наявності постановлених у кримінальному судочинстві вказаних судових рішень, які набрали законної сили, особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону. Верховний Суд у цій же Постанові від 31 травня 2022 року, справа № 161/88/19, наголошує, що підставою для усунення особи від права на спадкування за частиною першою статті 1224 ЦК України є наявність в її діях вини у формі умислу. Відповідно до статті 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. До аналогічного висновку прийшла і Велика Палата Верховного Суду (Ухвала Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року, справа № 688/2840/22). Суд зазначає, що обов`язок доказування обставин, що визначені вищевказаними нормами, лежить на позивачеві. Разом з тим, позивачем не доведено наявність в діях відповідачки вини у формі умислу на позбавлення життя [PERSON] , 1930 року народження, що могло б бути підставою для усунення її від спадкування. Матеріали справи не містять обвинувального вироку щодо [PERSON] або ж ухвали про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Наданий позивачем Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №12018140080001634, відповідно до якого слідчим внесено до такого відомості за заявою [PERSON] за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.136 КК України (Ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані) не є доказом наявності у діях відповідачки [PERSON] вини у формі умислу на позбавлення життя [PERSON] , 1930 року народження. Відтак, той факт, що за заявою позивача порушене кримінальне провадження, сам по собі не вказує на неправомірну поведінку відповідачки відносно спадкодавця. З приводу підстав для визнання заповіту, посвідченого 04.07.2016 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н.Б., відповідно до якого [PERSON] , 1930 року народження, заповів своїй дружині [PERSON] всю належну йому на праві власності частину квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Як вже зазначалось, відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 17.05.2022 призначено у цивільній справі № 465/7467/21 судово - психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: - Чи страждав за час життя психічними хворобами, які б перешкоджали усвідомленню дій та керування ними [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ?; Чи страждав психічною хворобою станом на 04 липня 2016 року [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , якщо так, то якою, і, чи міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними? Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №719 від 14.06.2024 станом на 04.07.2016 [PERSON] , [INFO] , тяжким психічним розладом не страждав, а виявляв органічний розлад особистості та поведінки з легко вираженим психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За час свого життя до 01.12.2016 року [PERSON] , [INFO] , тяжким психічним розладом не страждав. В період часу з 01.12.2016 року до дня смерті [PERSON] , [INFO] , страждав тяжким психічним розладом у формі органічного розладу особистості та поведінки із вираженим психоорганічним синдромом та сенсо-моторною афазією та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відтак, суд приходить до переконання, що [PERSON] , [INFO] , за життя, свідомо розпорядився своїм майном на користь дружини [PERSON] , а доказів, що давали б суду підставу для усунення останньої від спадкування не має. Похилий вік та тяжкий стан здоров`я спадкодавця, як про це зазначається позивачем, за відсутності інших фактів, не можна розцінити як обставину, що не дозволяла [PERSON] при складенні спірного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що й підтверджено відповідним висновком судово-психіатричної експертизи. Таким чином, розглянувши справу в межах позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної цивільної справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача, а відтак підстав для присудження на користь позивача з відповідачки судового збору, а також інших судових витрат суд не вбачає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed