Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов С.С., про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.01.2023 року між позивачем та відповідачем, яка є донькою позивачки, укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишовим С.С. Перед укладенням договору дарування, 24.12.2022 року, позивач була доставлена до неврологічного відділення КП «ЦМЛ м.Олександрія» з діагнозом: ГМІ по типу ішемії ВББ, помірний правобічний геміпарез з координаторною недостатністю, моторна парафазія, NIHSS (шкала інсульту Національного інституту здоров`я) 7, ІХС. П/інфарктний (2017р.) та дифузний кардіосклероз, постійна форма МА СН ІІА ФК ІІІ.ГХ ІІІ ст. Після виписки з лікарні відповідачка запропонувала забезпечити позивачув подальшому постійний догляд та необхідне повноцінне лікування шляхом укладення договору довічного утримання. Укладавши договір дарування позивач була впевнена в тому, що укладає договір довічного утримання. Однак, після укладення спірного договору відношення відповідачки до позивача змінилося, вона почала приділяти менше уваги та догляду за нею. Іншого житла у позивачки, окрім будинку [ADDRESS] , немає. Вона продовжує там поживати, бути зареєстрованою та сплачувати комунальні послуги. Через перенесений інсульт, пенсійний вік та відсутність коштів для лікування та існування, позивач потребувала сторонньої допомоги та догляду з боку відповідачки, тому погодилася на пропозицію укласти зазначений договір, однак позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Окрім цього, після укладення договору дарування позивач не передала подароване майно відповідачці, а продовжує жити та утримувати його сплачуючи комунальні послуги. Вважає, що відповідач ввела її в оману укладаючи договір дарування. Посилається на ст..203, 215, 216, 229 ЦК України, позиції Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-372цс16, від 21.10.2015 року №6-202цс15, від 09.07.2021 року №607/10879/20. Просить визнати договір дарування недійсним та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 19.12.2023 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Заперечуючи проти позовних вимог, представником відповідача надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позивач є матір`ю відповідачки. Також у відповідачки є рідний брат [PERSON] , який є сином позивача. Між позивачем та відповідачем завжди були теплі стосунки, відповідач приділяла належну увагу матері, допомагала у всьому, завжди навідувала мати, піклувалася про неї. У 2022 році позивач повідомила відповідачці, що її батько [PERSON] все своє майно (житловий будинок у смт.Приютівка та автомобіль) подарував сину - брату відповідачки [PERSON] . Тому позивач виявила бажання свій будинок [ADDRESS] подарувати відповідачці. 24.12.2022 року у позивачці стався другий інсульт, після якого вона повідомила відповідачці, що необхідно прискорити процедуру дарування будинку, адже вона бажає, аби будинок залишився саме відповідачці та онуку [PERSON] . 17.01.2023 року позивач та відповідач звернулися до приватного нотаріуса Чернишова С.С. та уклали договір дарування житлового будинку. Після укладення договору позивач передала оригінали документів на будинок відповідачці. Усно сторони домовилися, що позивач разом з чоловіком залишаються проживати у подарованому будинку і буди в ньому зареєстрованими. Також, з грудня 2022 року у спірному будинку став проживати неповнолітній син відповідачки та онук позивача [PERSON] , оскільки він навчається у аграрному коледжі м.Олександрії, допомагав по господарсту. У 2023 році відповідачка уклала шлюб з [PERSON] та після цього поведінка позивача до відповідачки змінилася. Позивач уникала спілкування з нею, забороняла приїжджати, прохала не телефонувати. Згодом, відповідач дізналася, що мати звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування не дійсним. Причинами такої поведінки позивача, відповідач вважає вплив брата сина позивача [PERSON] . Зазначає, що укладаючи договір дарування позивач повністю усвідомлювала його зміст та наполягала як найшвидше його укласти. Окрім цього, зазначає, що з медичних документів, наданих позивачем, не вбачається діагнозів про вади її психічного здоров`я, внаслідок яких позивач не могла усвідомлювати свої дії, зазначено лише що позивач хвора та у свідомості, орієнтовна та після проведення лікування стан покращився, з позитивною динамікою виписується. Також, при укладенні договору дарування приватним нотаріусом перевірено дієздатність позивача. Попередньо позивачознайомилася з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин. Тобто, на момент укладення договору дарування позивач чітко усвідомлювала, що укладає з відповідачем саме договір дарування, а не договір довічного утримання. Метою укладення спірного договору є справедливий розподіл батьками між їх дітьми спадкового майна. Протягом всього життя відповідач надавала допомогу своїй матері, доглядала за нею надавала матеріальну допомогу. Також, разом з позивачем проживає син відповідачки, який надає позивачу посильну допомогу у побуті, тому укладати договір довічного утримання не було сенсу. Зазначає, що саме з ініціативи позивачки відповідач уклала з нею договір дарування будинку та між позивачем та відповідачкою по сьогоднішній день існує домовленість, що позивач та її чоловік [PERSON] залишаються проживати у подарованому будинку до кінця життя і відповідач дотримується цієї вимоги. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. До початку підготовчого розгляду справи представником позивача надано суду відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що твердження відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву є хибними. Так, посилання, що на позивача впливає її син, не може відповідає дійсності, оскільки відповідач обіцяла забезпечити подальший догляд позивача та необхідне повноцінне лікування шляхом укладення договору довічного утримання. Оскільки позивач до укладення договору дарування, перенесла інсульт, то не могла розуміти різниці між даруванням та довічним утриманням, а тому вважала, що укладаючи договір дарування вона укладає договір довічного утримання з відповідачем. Позивач не мала наміру позбавити себе єдиного житла. На даний час продовжує утримувати спірний будинок, буди в ньому зареєстрованою та проживати. На підтвердження факту утримання спірного будинку та сплати комунальних платежів позивачем надано суду договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 23.07.2007 року, додаткову угоду до договору про користування електричною енергією, розрахункові книжки по сплаті за газ, які заповнені на ім`я позивача [PERSON] . У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяви, та відповіді на відзив, просили їх задовольнити, зазначив, що відповідач, такими діями, як укладення договору довічного утримання саме хотіла не посіяти сварки у сімї, між чоловіком, сином та дочкою, спонукала відповідача на певні дії, а саме постійний сторонній догляд за собою. Окрім цього, це є єдине житло позивача і, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, тим самим намагалася убезпечити себе від дій відповідачки щодо виселення її та чоловіка з будинку. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просили відмовити та зазначили, що обов`язок по утриманню та піклуванню за батьками є обов`язком відповідачки, як доньки, передбаченими законодавством України та моральними принципами суспільства. Також зазначили, що між укладенням договору дарування та зверненням до суду пройшов тривалий час і позивачем, відразу після укладення договору, жодним чином не проведено дії щодо скасування даного договору, також відсутні звернення до правоохоронних органів, щодо шахрайства з боку відповідача. Відповідач весь час, як до укладення договору дарування так і після цього допомагала позивачці, також доглядала позивача у лікарні під час хвороби. Жодних домовленостей між сторонами щодо догляду за позивачкою не було, оскільки догляд за матір`ю це обов`язок відповідача, як доньки. Також відповідач зазначила, що жодної розмови щодо укладення договору довічного утримання не було, оскільки мати на момент укладення договору не потребувала стороннього догляду, вона сама доглядала свого чоловіка [PERSON] . Сторони консультувалися у нотаріуса як можливо укласти договір, нотаріус повідомив, що необхідно особисто з`явитися до нотаріуса. Після виписки з лікарні позивач потребувала лише допомоги, а не постійного стороннього догляду. Позивач сама пересувалася, сама себе обслуговувала. Дійсно, вона як дочка, допомагала матері. Брат відповідачки [PERSON] відмовив відповідачці у допомозі по догляду за лежачим [PERSON] в той час, коли позивач перебувала у лікарні з інсультом, тому вона була вимушена просити свого сина [PERSON] доглядати за лежачим чоловіком позивачки. Разом з позивачкою вони прийняли рішення укласти договір дарування та домовилися, що позивачка, її чоловік та син відповідача [PERSON] залишаються проживати у спірному будинку. Жодного разу відповідачка не порушила зазначену домовленість. Вважає, що причиною зміни рішення позивача є неприязне відношення до чоловіка відповідачки та вплив сина позивачки [PERSON] . Третя особа приватний нотаріус Чернишов С.С., у судове засідання не з`явився, відповідно до поданих письмових пояснень зазначив, що 17.01.2023 року ним дійсно було посвідчено договір дарування. У день укладення договору сторони з`явилися до нотаріальної контори з усіма необхідними документами перевіривши які, нотаріус надає сторонам ознайомитися з проектом договору. Зазначений проект сторони читають особисто в присутності нотаріуса. Сторони звіряють всі зазначені в ньому дані, мають право вносити поправки. Перед посвідченням нотаріус завжди запитує, чи не приховують сторони іншу угоду під цим договором дарування, надає консультації про можливі переходи права власності на об`єкт нерухомого майна, власнику майна роз`яснюється, що у зв`язку з укладенням договором він буде позбавлений права власності на подароване майно, з`ясовується, чи не має дарувальник намір приховувати інший договір, а договір дарування не пов`язаний з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Якщо в поясненнях сторін видно дійсний намір укласти договір дарування, тільки тоді нотаріус особисто зачитує договір вголос і засвідчує його. До укладання договорів громадяни приходять на консультацію з приводу передачі права власності. Також зазначив, що чинним законодавством передбачено укладення договору довічного утримання, проте такий договір може бути визнаний недійсним або нікчемним, оскільки чинним законодавством передбачений обов`язок утримання дитиною своїх непрацездатних батьків без отримання якоїсь винагороди. Вважає, що з цих підстав доводи позивача є безпідставними. Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, пояснення свідків, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до акту про проживання особи за місцем реєстрації від 10.11.2023 року зазначено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані та фактично проживають з 23.07.2003 року по теперішній час [PERSON] та [PERSON] . Довідкою Олександрійського МБТІ 104 від 26.01.2005 року зазначено, що [PERSON] належав на праві власності будинок [ADDRESS] частина згідно договору дарування від 21.12.2004 року; частина згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.10.2004 року. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії №565321 від 06.11.2019 року [PERSON] є інвалідом ІІІ групи та останній протипоказано важка фізична праця, нервово психічні навантаження, робота на висоті, біля рухомих механізмів, нічні зміни, відрядження. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта зазначено, що земельна ділянка кадастровий номер 3510300000:01:017:0112 належить на праві власності [PERSON] . Договором дарування від 17.01.2023 року зазначено, що [PERSON] передає [PERSON] належний їй житловий будинок [ADDRESS] у власність безоплатно. П.8 договору дарування зазначено, що дарувальник та обдарований підтверджують, що цей Договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за доброю волею дарувальника, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. П.14 договору зазначено, що підписання договору буде свідчить про те, що цей договір ними дарувальником та обдарованим, прочитано особисто, зміст цього документу їм зрозумілий і відповідає їх волі. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи. Текст цього договору попередньо узгоджений з дарувальником. Зазначено, що договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Чернишова С.С., особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] житлового будинку, перевірено. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.01.2023 року будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , відповідно до договору дарування від 17.01.2023 року №46. Свідоцтвом про шлюб від 02.06.2023 року підтверджено зміну прізвища відповідача [PERSON] на Маліцьку. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно достатті 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК Українивстановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідностатті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно достатті 77 ЦПК Українипредметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимогстатті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідностатті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини 1 статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно достатті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України). За змістом частини першоїстатті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 17.01.2023 року [PERSON] (дарувальник) та відповідач [PERSON] (обдаровувана) уклали Договір дарування будинку [ADDRESS] Вказаний договір дарування нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишовим С.С. Згідно пояснень, наданих приватним нотаріусом, останній виконав всі дії, які передбачені Наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та з`ясувавши, що дарувальник має намір укласти договір дарування житлового будинку за власним бажанням без будь-якого примусу, посвідчив зазначений договір. Так, п.1,2 глави 4 Порядку дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43\~Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Главою 4 Порядку зазначено, що нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Таким чином, приватним нотаріусом підтверджено факт укладення між сторонами саме договір дарування, що позивач чітко усвідомлювала, який саме договір буде укладено. У судовому засіданні встановлено, що при посвідченні договору дарування приватним нотаріусом Чернишовим С.С. вчинено всі необхідні дії, визначені Порядком вчинення нотаріальних дій, будь-якої заінтересованості приватного нотаріуса у результатах розгляду справи судом не встановлено, а тому, доводи позивача, щодо не усвідомлення правових підстав укладення договору дарування не відповідають дійсності. В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала договір довічного утримання, а не дарування. Пунктом 2 частини другоїстатті 16 ЦК Українивизначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною першоюстатті 203 ЦК Українивстановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьоїстатті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК Українивстановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно достатті 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із частиною першою статті 718 ЦК Українидарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною другою статті 719 ЦК Українидоговір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з частинами першою, третьоюстатті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами частини першоїстатті 229 ЦК Україниякщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до частини 4ст.263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумаченнястатті 229 ЦК Українидозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставістатті 229 ЦК Україниповинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantiajurisnocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті229та статей203і717 ЦК Україниу сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача,\~його стан\~здоров`я,\~наявність у\~позивача спірного\~житла як\~єдиного,\~продовження дарувальником\~проживання у\~подарованому житлі\~після укладення\~договору дарування\~самі по\~собі без\~доведення наявності\~такої вади\~волі у\~дарувальника як\~помилки під\~час укладення\~оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені встатті 21 Конституції Українищодо рівності осіб у їх правах. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування будинку від 17.01.2023 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті229,230 ЦК Українипов`язують недійсність правочину. Сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на вік та незадовільний стан її здоров`я. Також, вказує на те, що після укладання договору, позивач продовжує проживає у спірному будинку, тобто наслідки укладання договору не настали, іншого житла вона не має. На підтвердження даних обставин долучає акт про проживання особи за місцем її реєстрації від 10.11.2023 року. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України). Так, позивач [PERSON] посилається на той факт, що на час вчинення правочину досягла 60 років, перенесла інсульт та не могла усвідомлювати наслідки укладення саме договору дарування, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом. Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає родину позивача та відповідача, оскільки є сусідами. Відповідач відвідували мати завжди, навела порядок у дворі, конфлікту між позивачем та відповідачем не було. Відповідач доглядала свою мати після хвороби, проте позивач не була безпорадною та не потребувала стороннього догляду. Позивачка навіть після хвороби доглядала малолітню онуку - доньку свого сина. На даний час відповідач повністю самостійна особа і здатна обслуговувати себе самостійно. З позивачкою проживає разом син відповідачки. Свідок [PERSON] зазначила, що перебувала з відповідачкою та позивачкою у дружніх стосунках 20 років. Зазначила, що у позивача близько 5 років потому був інсульт. Після першого інсульту за позивачем доглядала відповідачка, син позивача не допомагав. Свідок також допомагала відповідачці, оскільки є медиком. Після 2 інсульту позивач зазначала їй особисто, що хоче будинок подарувати відповідачці, бо хвилюється що може померти. Після 2 інсульту позивач стала слідкувати за своїм здоров`ям, почувала себе добре, спілкувалася через соціальні сеті, самостійно сплачувала комунальні платежі. Позивач хотіла укласти саме договір дарування будинку, жодного разу не зазначала про договір довічного утримання. Відповідачка постійно навідувала позивачку, доглядала за нею. Разом з позивачкою проживає і син відповідачки [PERSON] . Після того як у позивачки стався 2 інсульт та вона потрапила до лікарні, відповідачка доглядала за нею у лікарні. Вдома у позивача залишався хворий лежачий чоловік, за яким доглядав [PERSON] , а син позивачки [PERSON] зовсім не з`являвся, а приїхав лише на 4 день після виписки з лікарні позивачки. Також зазначила, що [PERSON] радилася з нею, щодо укладення договору дарування, хвилювалася, чи не вплине його укладення на отримання субсидій. [PERSON] вела мову тільки про договір дарування. Свідок [PERSON] зазначив, що є онуком позивача та сином відповідачки зазначив, що у грудні 2022 року він перебував за межами м.Олександрія та дізнався про інсульт [PERSON] . Він відразу повернувся і, оскільки [PERSON] перебувала у лікарні та за ній доглядала його мати - [PERSON] , він був вимушений доглядати за чоловіком [PERSON] , оскільки той був лежачим хворим. Коли він відвідав бабусю у лікарні та зазначила, що хочу будинок подарувати мамі. Після [PERSON] з лікарні, вони втрьох бабуся, мама та він поїхали до нотаріуса. Що там відбувалося він не знає, оскільки чекав в коридорі. Потім мама вийшла від нотаріуса з документами та сказала, що бабуся подарувала їй будинок. Після того, як бабуся звернулася до суду до неї став їздити дядько [PERSON] , купувати продукти, косити траву і бабуся різко змінила ставлення до нього та мами. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що є сином позивачки та рідним братом відповідачки та показав, що під час хвороби матері остання оформила на відповідачку договір дарування. Зазначив, що після укладення договору дарування сестра стала хазяйнувати у будинку, хвилювати мати, контролювати її поведінку, через що мати хвилювалася. Він не відмовлявся від догляду за мамою та зазначив, що домовлялися, що доглядати мати бути сестра і їй залишиться будинок. Мати йому жалілася, що сестра командує. Також зазначив, що він не претендував на зазначений будинок. Від матері він дізнався, що укладено договір дарування, проте, мати хотіла залишити будинок відповідачці тільки після смерті, а не відразу; переймалася, що сестра тепер вигоне її з будинку. Таким чином, судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачем надано копію паспорту, копію довідкою до акту огляду МСЕК, копію епікризу виписки із медичної карти стаціонарного хворого №8457, копію комп`ютерної томографії від 26.12.2022 року, копію договорів про оплату комунальних платежів та абонентських книжок, що не є достатнім доказом на підтвердження недійсності договору дарування. У свою чергу, відповідач [PERSON] надала суду копію договору дарування від 17.01.2023 року, відповідно до якого зазначено, що [PERSON] , укладаючи спірний договір, розуміла його зміст та він відповідає волі позивача. Зазначений факт знайшов своє підтвердження у поясненнях третьої особи приватного нотаріуса Чернишова С.С., а також поясненнях свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили намір позивача подарувати спірний будинок відповідачці. Також свідок [PERSON] у судовому засіданні фактично підтвердив намір позивачки залишити будинок у спадок сестрі відповідачці у справі, і та не підтвердив той факт, що на момент укладення договору дарування, стан здоров`я позивача був на стільки незадовільний, що позивач не могла розуміти дії, які були вчинені у нотаріуса. Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що [PERSON] розуміла природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положеннястатті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed