Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

У травні 2024 року позивач, через свого представника звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, провести поділ майна та припинити режим спільної сумісної власності, визнати за [PERSON] , право власності на: садовий будинок, загальною площею 456,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований, загальною площею 0,1000га, яка має кадастровий номер 8000000000:78:425:0011, що розташована: [ADDRESS] , загальною вартістю 9 420 000 грн., визнати за [PERSON] , право власності на: квартиру [ADDRESS] , площею 76,58 кв.м.; земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Сухолуччя, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,139 гектарів, в тому числі за земельними угіддями під житловоюзабудовою одно- та двохповерховою 0,1390 га, кадастровий номер: 3221888300:16:110:0004; нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 108.10 кв.м., загальною вартістю 10 425 720 грн. При цьому посилається на те, що у шлюбі з відповідачкою перебували з 17.10.2007 року по 28.03.2024 року, все вище перераховане майно придбано у шлюбі і є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 13.06.2024 відкрито провадження у цій справі. У відзиві та запереченнях, представник відповідачки заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що 11.09.2017 року між сторонами було підписано шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнко Н.Б. за реєстровим №1009, за умовами якого майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. На момент подачі відзиву в цей договір зміни та доповнення не вносились. Відповідач неодноразово користувався шлюбним договором для вчинення правочинів без згоди дружини щодо розпорядження своїм майном. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповіді на відзив, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що через свою правову необізнаність позивач [PERSON] , надаючи згоду та кошти на придбання об`єктів нерухомості не усвідомлював, що реєстрація придбаного майна особисто на дружину, фактично позбавляє його майнового права на ці об`єкти та ставить у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Тобто, договір укладено на несправедливих умовах, оскільки умови договору позбавляють його права на це майно. Усі об`єкти нерухомого майна було придбано за кошти позивача та він розраховував на спільну сумісну власність цього майна. Крім того, після укладання зазначеного шлюбного договору, його копія не була вручена позивачу, а в подальшому, знаходилась лише у відповідачки. З його текстом позивач [PERSON] ознайомився лише разом із відзивом на позовну заяву. Зазначив, що загальна вартість майна, набутого під час подружнього життя, складає 19 845 720 грн., під час шлюбу позивач весь час працював, витрачаючи всі кошти в інтересах родини, відповідачка не працювала і не мала джерел доходу, свій час витрачала на виховання дітей та домашнє господарство. Щодо нерухомого майна, яке придбано до укладення шлюбного договору, то позивач вважає, що його дія не має розповсюджуватися на таке майно. В зв`язку з вищезазначеним, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідачка та її представник просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 17.10.2007 між сторонами у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №1840. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.03.2024 року, яке набрало законної сили, цей шлюб було розірвано. За часи шлюбу подружжям придбано у власність наступні спірні об`єкти нерухомого майна: - за договором купівлі-продажу від 20.10.2016 року [PERSON] набуто право власності на квартиру [ADDRESS] , площею 76, 58 кв.м.; - за договором купівлі-продажу від 17.02.2017 року [PERSON] набуто право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Сухолуччя, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,139 гектарів, в тому числі за земельними угіддями під житловою забудовою одно-та двоповерховою кадастровий номер: 3221888300:16:110:0004. 0,1390га; - за договором купівлі-продажу від 05.10.2020 року [PERSON] набуто право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 108.10 кв.м.; - за договором купівлі-продажу від 28.07.2023 року [PERSON] набуто право власності на садовий будинок, загальною площею 456,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований, загальною площею 0,1000га, яка має кадастровий номер 8000000000:78:425:0011, що розташована: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 11.09.2017 року між сторонами було підписано шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнко Н.Б. за реєстровим №1009. Згідно п.1.2 Цього договору, майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Позивач вважає, що все нерухоме майно, яке було придбане під час шлюбу і зареєстроване на [PERSON] є об`єктами їх спільної сумісної власності, а умови зазначеного шлюбного договору порушують норми чинного законодавства, а також ставлять позивача у невигідне матеріальне становище, що порушує його права та інтереси. Для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України). Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України). Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Частиною 1 ст. 64 Сімейного кодексу України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. За ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Так, відповідно шлюбного договору від 11.09.2017 року майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частина друга статті 97 СК України). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.09.2020 у справі 626/2014/17-ц зазначив, що надзвичайно невигідне матеріальне становище має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, а норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказів того, що умови шлюбного договору є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суду не надано. Цей договір в судовому порядку не оскаржувався з зазначених підстав і недійсним не визнавався. Доводи стосовно відсутності у позивача житла у зв`язку з укладеним договором спростовуються інформацією з державного реє речових прав на нерухоме майно (а.с.121), з якого вбачається належність [PERSON] на праві власності квартири з 14.08.2023. Як вбачається з п. 7.1 шлюбного договору правові наслідки обрання сторонами правового режиму майна, та зміст ст.ст. 203, 205, 208, 209 Цивільного кодексу України, та ст.ст. 65, 66, 92-103 Сімейного кодексу України, сторонам за цим договором, нотаріусом роз`яснені. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач звертався до відповідача з вимогою зміни або розірвання шлюбного договору, як це передбачено розділом 6 умов шлюбного договору. Суд звертає увагу на те, що сам текст Шлюбного договору викладено чітко, однозначно, без можливості неоднозначного розуміння його змісту. [PERSON] на час посвідчення Шлюбного договору власноручним підписом засвідчив свою згоду з його умовами. Посилання позивача на те, що після укладання зазначеного Шлюбного договору, його копія не була вручена позивачу, в подальшому знаходилась лише у відповідачки, спростовується матеріалами справи, оскільки відповідно до наданих доказів [PERSON] у період з 11.09.2017 по 03.01.2025 використовував свій примірник шлюбного договору від 11.09.2017 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнко Н.Б. за реєстровим № 1009 для вчинення правочинів без згоди дружини, а саме при укладенні договорів позики від 07.11.2017 за реєстровим №1232 та від 21.02.2023 за реєстровим №14 посвідчених цим же нотаріусом. На момент посвідчення шлюбного договору на праві власності за відповідачкою уже було зареєстроване нерухоме майно. На думку суду, надаючи згоду на укладання шлюбного договору, не обумовивши поширення на уже наявне у власності кожного з подружжя нерухоме майно режиму спільної сумісної власності, сторони договору погодились на те, що і на ті об`єкти, які були придбані до укладання шлюбного договору поширюється режим особистої приватної власності того з подружжя, за ким воно зареєстровано. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням наведеного та відповідно до змісту п.1.2 шлюбного договору спірне майно належить на праві особистої приватної власності [PERSON] , в зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо наявності підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами, а тому суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed