Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

У січні 2023 року позивачка, через представника - адвоката Фадєєву Н.І. , звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами, посилаючись на невиконання відповідачами грошового зобов`язання. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що між нею та відповідачами 22.09.2021 р. було укладено договір позики, за яким вона надала відповідачам грошові кошти в борг. Відповідачі належним чином не виконали зобов`язання щодо повернення позики у встановлений договором строк, унаслідок чого утворилася заборгованість. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму неповернутої позики, а також належні згідно договору проценти за користування позикою та неустойку (пеню) за прострочення виконання, разом із судовими витратами. В червні 2023 року Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва цивільну справу № 760/4855/23 передано за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва, який в жовтні 2023 року відкрив провадження у ций справі в порядку загального позовного провадження. В березні 2024 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду письмовий відзив на позов через свого представника - адвоката Дробчак Л.В. У відзиві відповідачі заперечують проти задоволення позову та просять відмовити в ньому повністю з таких підстав: Позивач реалізував своє право на задоволення забезпеченої позикою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - належне відповідачам нерухоме майно. Зокрема, на забезпечення виконання договору позики між сторонами було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки була квартира відповідачів у м. Києві, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після невиконання відповідачами основного зобов`язання позивач скористався позасудовим способом звернення стягнення: на підставі застереження в іпотечному договорі позивач набув у власність предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. Після набуття позивачем права власності на предмет іпотеки позасудовим способом відсутні правові підстави вимагати від відповідачів додаткового стягнення коштів. Відповідачі посилаються на положення законодавства, яке у випадку позасудового врегулювання припиняє подальші грошові вимоги іпотекодержателя до боржника. З урахуванням принципу свободи договору сторони передбачили у договорі спосіб захисту права позикодавця (іпотекодержателя) у разі невиконання зобов`язання - звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач, обравши такий договірний спосіб задоволення своїх вимог, фактично використав забезпечення боргу іпотекою, а тому не може пред`являти інші грошові вимоги до боржників. Зокрема, частина 6 статті 36 Закону України «Про іпотеку» прямо визначає, що після завершення позасудового врегулювання всі наступні вимоги кредитора (іпотекодержателя) щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Таким чином, відповідачі вважають, що їх борг перед позивачем за договором позики фактично погашений внаслідок отримання позивачем предмета іпотеки у власність, тобто їхні зобов`язання перед позивачкою припинилися. Вимога про стягнення залишку заборгованості, процентів та неустойки, на думку відповідачів, не ґрунтується на законі і договорі, а тому позов задоволенню не підлягає. Представник позивача в судове засідання 18.06.2025 не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність та просила суд задовольнити позов. У судове засідання 18.06.2025 року представник відповідачів - адвокат Пономаренко О.І. -не з"явилася, надала до суду клопотання в якому просила суд, відмовити в задоволенні позову повністю. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідиши матеріали справи та докази, надані сторонами, у тому числі договір позики від 22.09.2021 р., договір про внесення змін до договору позики від 09.11.2021 , розписку [PERSON] від 02.12.2022 р. про отримання коштів, іпотечний договір від 22.09.2021р. № 396, посвідченний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В., договір поруки від 22.09.2021 р., розписку [PERSON] від 22.09.2021 р. про відповідальність за виконання зобов`язань [PERSON] , вимоги про усунення порушення умов договору позики від 20.07.2022, 30.08.2022 р. та 29.09.2022р., звіт про оцінку майна - предмета іпотеки, надану ТОВ "Центр оцінки "ЕПОС" 05.10.2022 р., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06.10.2022 об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , сформований 10.10.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. на підставі рішення про держреєстрацію прав та їх обтяжень, згідно договору іпотеки 396 від 22.09.2021 р., про право приватної власності на [PERSON] , Постанову Київського апеляційного суду від 17.04.2024 р. по справі № 760/14425/22 про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідачки [PERSON] ,поданої її представником [PERSON] , а також залишенням без змін рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07.04.2023 р., яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 10.10.2022 приватного нотаріуса Русанюка З.З. та поновлення права власності відмовлено. Спірні факти та правові позиції учасників процесу узгоджуються з наведеними в мотивувальній частині. Судом встановлено, що 22.09.2021 р. між позивачкою і відповідачами було укладено договір позики з подальшими змінами та доповненнями щодо сум та строків, на суму 1 825 642 грн. еквівалентну 70 000 доларів США, за яким позивачка надала відповідачам грошову позику в обмін на обов`язок повернути суму боргу протягом визначеного строку. В той же день укладено договір іпотеки. В якості забезпечення виконання цього зобов`язання відповідачі надали в іпотеку свою квартиру [ADDRESS] , що стало предметом іпотеки на користь позивачки. 22.09.2021 [PERSON] як чоловік боржника підписав договір поруки, яким зобов`язався відповідати перед кредитором. На підставі пункту «застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», включеного до іпотечного договору, сторони домовилися про можливе звернення стягнення на іпотечну квартиру позасудовим порядком. Відповідачі не повернули позику у строк, визначений договором ( 22.12.2021 ), у зв`язку з чим утворилася прострочена заборгованість. Позивач 20.07.2022, 30.08.2022 направляла на адресу відповідачів вимоги про усунення порушення умов договору позики від 22.09.2021 зі змінами та доповненнями, в яких зазначала необхідність сплатити основну суму боргу з урахуванням індексу інфляції та неустойку, а також вказувала наслідки невиконання вимог. Вказані вимоги були повернуті на її адресу. 10.10. 2022 року позивач у позасудовому порядку, відповідно до іпотечного застереження, набув право власності на предмет іпотеки. Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав, за результатами вказаного договору позивач зареєстрована власником зазначеної квартири. Відповідно до укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, визначено можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, квартиру в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Інших письмових домовленостей, які б передбачали право на подальше стягнення з відповідачів після позасудового задоволення вимог, суду не надано. Договір позасудового врегулювання був належним чином посвідчений нотаріально та зареєстрований. Після переходу права власності кредитор отримав об`єкт іпотеки (квартиру) у свою власність згідно з порядком, встановленим статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідачі оскаржили державну реєстрацію права власності на квартиру за позасудовим договором, звернувшись у жовтні 2022 року до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07.04.2023 року в задоволенні цього позову відмовлено, заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири скасовано. Не погоджуючись з рішенням суду, представник [PERSON] - [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої їнстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 17.04.2024 року Київський апеляційний суд постановив залишити без задоволення вказану апеляційну скаргу, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.04.2023 залишити без змін. Постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття та сторонами не оскаржувалася. Позивачка, зі свого боку, подала позов про стягнення коштів, мотивуючи його тим, що залишилася нібито невиплачена частина боргу. Водночас в матеріалах справи і відзиві відповідачів зазначено, що після передачі нерухомості відповідачі не мали обов`язку стягувати додаткові кошти і вважали своє зобов`язання виконаним. Відповідачі також вказали, що оскаржували державну реєстрацію права власності на квартиру за позасудовим договором, однак сам факт такого оскарження не впливає на правові наслідки укладеного між сторонами договору. Оцінюючи докази, суд бере до уваги наступне: матеріали справи підтверджують факт використання кредитором права на позасудове стягнення; відповідно до витягу з ДРРП, право власності на квартиру зареєстровано за позивачем; за умовами іпотечного договору передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; доказів на підтвердження іншого способу врегулювання або додаткових угод про часткове погашення боргу або збереження зобов`язань після позасудового стягнення суду не подано. Відповідно до частини шостої статті 36 Закону України "Про іпотеку", у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, всі подальші вимоги до боржника - фізичної особи - щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, якщо інше не передбачено договором. Позивач використала саме цей порядок - набувши у власність квартиру, яка була предметом іпотеки. Це є формою задоволення вимоги за основним зобов`язанням. Верховний Суд у своїй сталій практиці неодноразово зазначав, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку є належним виконанням зобов`язання, яке припиняє як основне зобов`язання, так і забезпечувальне (зокрема, Постанова ВС від 29.06.2022 у справі №?757/52475/18, Постанова ВП ВС від 22.02.2022 №?761/36873/18). З огляду на це, вимоги позивача про стягнення з відповідачів суми основного боргу та нарахованих платежів не ґрунтуються на законі. Суд вважає позовні вимоги позивачки необґрунтованими та такими, що підлягають відмові з огляду на припинення зобов`язань відповідачів перед позивачкою у зв`язку з позасудовим стягненням на предмет іпотеки. Неповернення відповідачами коштів за договором позики є порушенням їхнього зобов`язання. Згідно зі ст. 546, 572 Цивільного кодексу України належне виконання боржником зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, іпотекою (заставою нерухомого майна). У даному випадку на забезпечення договору позики сторони уклали договір іпотеки. Цим договором, відповідно до принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України), було встановлено право іпотекодержателя задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у позасудовому порядку у разі його невиконання боржником. Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Укладення такого договору та передача заставного майна кредитору відповідає вимогам закону, після чого за кредитором настають правові наслідки, передбачені законодавством. Відповідно до частини восьмої цієї статті, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Іншими словами, кредитор втрачає право вимагати від боржника сплати залишку боргу, не погашеного за рахунок предмета іпотеки. З наведеного положення вбачається, що моментом припинення зобов`язання боржників є саме завершення процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки (набуття кредитором права власності на заставлену квартиру). Цей припис Закону «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка застосовується до забезпечених іпотекою зобов`язань і виключає можливість подальшого стягнення коштів з боржника за основним договором позики після передачі іпотекодержателю майна. Такий підхід підтверджено рішеннями судової практики. Зокрема, Верховний Суд наголошував, що після завершення позасудового врегулювання припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання . У постанові Великої Палати Верховного Суду за № 761/36873/18 визначено, що частина четверта статті 36 Закону «Про іпотеку» передбачає недійсність всіх вимог кредитора, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, в тому числі після звернення стягнення на предмет іпотеки . Зазначене є обмежувальною нормою, що не дає кредитору права вимагати з боржника суму, яка перевищує вартість іпотечного майна, якщо останній передав майно за договором позасудового врегулювання. Цивільний кодекс України містить загальне правило (ч. 4 ст. 591 ЦК), за яким у випадку недостатньої суми від реалізації заставного майна кредитор може вимагати з боржника недоотриману частину боргу з іншого майна боржника . Проте спеціальна норма Закону про іпотеку (ст. 36 ч. 8) явно виключає цю загальну можливість стягнення в разі добровільної передачі застави в рахунок боргу. Як зазначено в практиці ВС, «ст. 36 Закону «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка виключає застосування загального правила ст. 599 ЦК» і встановлює особливий порядок припинення іпотечного зобов`язання. За умовами позасудового договору боржники вважали свою заборгованість виконаною шляхом передачі квартири і припиненими будь-які подальші зобов`язання перед кредитором. Враховуючи наведені норми та принципи, суд приходить до висновку, що позивач, отримавши у власність предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, реалізував своє право на забезпечене іпотекою виконання. Відтак зобов`язання боржників (відповідачів) перед кредитором вважається припиненим в частині, що еквівалентна вартості предмета іпотеки. Згідно ст. 599 ЦК України виконання зобов`язання, проведене належним чином, припиняє зобов`язання. У даному разі прийняття позивачем у власність майна (квартири) в рахунок виконання грошового зобов`язання можна розглядати як належне та остаточне його виконання у спосіб, визначений договором і законом. Тому відсутні підстави вимагати від боржників додаткової сплати залишку боргу, пені чи процентів. Посилання позивача на те, що виручених коштів від продажу квартири не вистачило для повного погашення боргу, не змінює висновків суду. Обираючи позасудовий спосіб звернення стягнення (прийняття предмета іпотеки у власність чи реалізація його третій особі), кредитор діє на свій ризик, зважаючи на ринкову вартість майна. Закон надав йому право передбачити у договорі інший порядок розрахунків у разі недостатності суми від реалізації майна, тобто скористатися свободою договору. Однак у матеріалах справи відсутні докази про існування між сторонами спеціальної домовленості, яка б дозволяла кредиторові стягувати з боржника залишок боргу понад вартість предмета іпотеки. Навпаки, застосуванню підлягає імперативна норма ч.6 ст.36 Закону «Про іпотеку», що у випадку з фізичними особами-боржниками прямо забороняє подвійне стягнення за одним і тим самим зобов`язанням. Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними. Таким чином, задоволення позовних вимог позивача про стягнення коштів суперечить указаному спеціальному законодавству. Після позасудового відчуження іпотечного майна всі подальші претензії позивача визнані законом недійсними . Суд також враховує, що оскарження відповідачкою [PERSON] реєстрації права власності на квартиру кредитора не може свідчити про відновлення зобов`язання, адже державна реєстрація є лише формальним визнанням наслідків укладеного договору, але не змінює правової природи припинення зобов`язання. Верховний Суд у аналогічних справах звертав увагу, що оскарження права власності не обґрунтовує вимог щодо виконання кредитного договору після позасудового врегулювання . Суд також враховує принцип добросовісності у цивільних правовідносинах, закріплений у статтях 3 та 13 Цивільного кодексу України. Згідно із вказаними нормами, учасники цивільних правовідносин зобов`язані діяти добросовісно, розумно та справедливо. У даному випадку позивачка, добровільно скориставшись передбаченим договором способом задоволення свого права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувала своє забезпечене правомочення. Згодом пред`явлення нових вимог щодо того самого зобов`язання суперечить не лише спеціальним положенням Закону України «Про іпотеку», а й принципу добросовісності, що виключає повторне стягнення одного боргу за допомогою декількох способів. Представником відповідачів надано достатні документальні підтвердження позасудового набуття позивачем права власності на предмет іпотеки, і ці обставини позивачкою не заперечувалися. З огляду на виявлені обставини та наведене правове регулювання суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів позивача до відповідачів є необґрунтованими і підлягають відмові. Доводи позивача не спростовують того факту, що позивачка вже реалізувала своє право іпотекодержателя та в повному обсязі забезпечила свої вимоги за рахунок переданої їй у власність квартири, після чого обов`язки боржників за кредитним договором припинилися. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання стягнення на предметі іпотеки (тобто передачі застави кредитору за договором про задоволення вимог) всі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними . У практиці Верховного Суду висновлено, що така вимога Закону є спеціальною нормою, яка виключає застосування загального правила Цивільного кодексу (наприклад, статті 599 ЦК) про припинення зобов`язання лише надлежним виконанням, і означає, що після позасудового стягнення з іпотечного майна кредитор не може надалі стягувати жодних сум з боржника . У зв`язку з цим доводи позивачки про нібито залишок заборгованості не відповідають правовій дійсності: її право на задоволення боргових вимог було повністю реалізоване у позасудовому порядку. Відповідно, у підготовленому відзиві відповідачі обґрунтовано зазначили, що їхні зобов`язання перед позивачкою припинилися у встановленому законом порядку. Суд погоджується з цією правовою позицією і,

Outcome: dismissed