Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

14\~січня 2025\~року [PERSON] ,\~через представника,\~звернулася до\~суду із\~позовною заявою\~до ДП\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» із\~вимогою про\~стягнення заборгованості\~по заробітній\~платі,\~компенсації втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків виплати\~заробітної плати\~та середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку (а. с. 1-7). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням усунених недоліків від 03 лютого 2025 року зазначено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», наказом №\~620вк\~від 31\~липня 2024\~року її\~звільнено. Під час звільнення позивачка не отримала від відповідача всіх належних виплат по заробітній платі, через що у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній за відрахуванням сум стягнутих Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року по справі № 204/238/24 платі у сумі 91377 гривень, за наступні періоди: грудень 2023 року - 8253 гривні; січень 2024 року 9501 гривня; лютий 2024 року 10623 гривні; березень 2024 року 7417 гривень; квітень 2024 року 9735 гривень; травень 2024 року 10955 гривень; червень 2024 року 8713 гривень; липень 2024 року 26180 гривень. З урахуванням стягнутої рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року по справі № 204/238/24 суми заборгованості із заробітної плати за період з травня 2021 року по серпень 2023 року, що складала 122043 гривні на день звільнення заборгованість відповідача перед позивачем складає: 213420 гривень - 122043 гривні = 91377 гривень. Зазначає, що позивачка має право вимагати стягнення з відповідача компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати у сумі 14302,98 гривні. Підтверджує, що відповідачем 02.12.2024 року здійснено перерахування позивачці 10\~623 гривні із призначенням Зарплата, ВО ПМЗ IM О.М.МАКАРОВА. Коментар до платежу: Zarobitna plata. Крім того, вказує, що не виконання обов`язку щодо розрахунку з працівником в день звільнення є порушенням трудового законодавства, а отже відповідач повинен провести позивачу виплати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також, позивачка має право звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком. Прохає суд, стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у сумі 91377 гривень, компенсацію частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 14302 гривні 98 копійок, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 27), копія якої надіслана учасникам 04 лютого 2025 року за вихідним № 3225/25-вих/2/204/1419/25 (а. с. 28). 27 березня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на позовну заяву (а. с. 43-46), в якому відповідач прохає в позовній заяві відмовити. В обґрунтування\~відзиву зазначено,\~що згідно\~з довідкою\~№ 104/38\~від 26\~березня 2025\~року сума\~невиплаченої заробітної\~плати [PERSON] \~становить 81915\~гривень,\~а не\~91377\~гривень,\~оскільки 02\~грудня 2024\~року позивачці\~було сплачено\~за лютий\~2024\~року заборгованість\~по заробітній\~платі у\~сумі 10623\~гривні.\~Причиною несвоєчасної\~виплати є\~факт наявності\~обставин,\~що істотно\~ускладнюють своєчасну\~виплату грошових\~коштів,\~а саме\~те,\~що ДП\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод імені\~О.М.\~Макарова» перебувало\~та зараз\~перебуває в\~край тяжкому\~економічному стані,\~що спричинено\~фінансовою кризою\~в країні,\~розірванням контрактів\~з рф,\~які складали\~питому вагу\~в загальній\~кількості виробництва,\~що призвело\~до скорочення\~його об`ємів,\~великих фінансових\~збитків,\~відсутності обігових\~коштів,\~одноденного режиму\~роботи на\~підприємстві у\~період часу\~з 2015\~року по\~2017\~рік,\~простоїв виробництва,\~триденного режиму\~роботи на\~підприємстві у\~2018\~році та\~одноденного режиму\~роботи на\~підприємстві у\~2019-2023\~роках,\~затримка виплати\~заробітної плати\~з вересня\~2020\~року по\~даний час.\~Звертає увагу,\~що з\~28\~лютого 2022\~року до\~01\~вересня 2022\~року підприємство\~знаходиться на\~простої,\~а з\~січня 2023\~року підприємство\~працює в\~одноденному режимі\~роботи.\~Також вказує\~на те,\~що позивачка\~була звільнена\~із підприємства\~відповідача 31\~липня 2024\~року,\~а до\~суду звернулася\~16\~січня 2025\~року,\~то відповідно\~строки в\~які позивачка\~могла звернутися\~до суду\~про вирішення\~трудового спору\~пройшли.\~Щодо стягнення\~середнього заробітку\~зазначає,\~що суд\~з певних\~умови може\~зменшити розмір\~відшкодування передбаченого\~ст.\~117\~КЗпП України.\~Прохають не\~стягувати середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні.\~Вказує,\~що розрахунок\~суми компенсації\~втрати частини\~заробітної плати\~у зв`язку\~із порушенням\~строків її\~виплат,\~що є\~додатком до\~позовної заяви,\~проведено з\~порушенням законодавства.\~Наявність заборгованості\~по заробітній\~платі ще\~не є\~підставою для\~нарахування компенсації,\~а суми\~компенсації нараховуються\~і виплачуються\~громадянам у\~тому ж\~місяці,\~у якому\~здійснено виплату\~заборгованості за\~відповідні місяці. Відповідно до Положення «Про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати затвердженого Постановою КМУ від 20.12.1997р. № 1427 п. 5 даного Положення передбачено, що виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з заробітної плати за відповідний місяць. Стосовно стягнення на правову допомогу, вказує, що позивачка не зазначила конкретної суми стягнення судових витрат. До позовної заяви додано Розрахунок судових витрат, який не має юридичної сили, з якого взагалі не зрозуміло з чого складається заявлена сума, і що являється доказом сплати даної суми. Зазначає, що позивачка не обґрунтовує стягнення даної суми, а також не додає до позовної заяви ніяких доказів того щодо їх сплати, адже підтвердженням факту оплати адвокатських послуг являється не договір та надрукований перелік виконання робіт із зазначенням сум, а квитанція на оплату відповідних послуг, що підтверджує факт оплати саме заявленої у позові суми, якої в позові не вказано. Тому прохає суд у задоволення позовних вимог відмовити. 04 квітня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», надійшла відповідь на відзив від представника позивачки Дрозда Р.Ю., в обґрунтування якої зазначено, що 10-ти денний строк на подання відповіді на відзив пропущено. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року відкрито провадження по цій справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу право подати до суду відзив протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання (вручення) копії цієї ухвали. Як вбачається із матеріалів справи, повний текст ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року було доставлено у підсистему Електронний суд 05 лютого 2025 року, 15 ти денний процесуальний строк на подання відповідачем відзиву на позов сплив. Тоді як вбачається із відзиву на позов його подано представником відповідача 27 березня 2025 року. Отже, відповідач пропустив строк на подання до суду відзиву на позов. Таким чином, оскільки відповідачем порушено процесуальний строк на подання до суду відзиву на позов та відсутні поважні причини порушення відповідачем такого строку, то наявні правові підстави для залишення без розгляду відзиву на позов відповідача. Крім того, до відзиву не надано а ні повноважень Новак К.А., а ні документів підтверджуючих право представника відповідача юридичної особи на самопредставництво. Обов`язок роботодавця по виплаті заробітної плати не залежить від його фінансового становища, адже право на оплату праці конституційним правом позивачки. Твердження відповідача зазначені ним у відзиві не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі. Проте, як вбачається із відзиву, представник відповідача таких обставин не наводить, доказів зазначеного не надає, крім того, у відзиві представник відповідача зазначає, що підприємство працює. Зазначене вказує, що відсутні будь-які об`єктивні перешкоди у виплаті заробітної плати відповідачем позивачці. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставину неможливості виплати заробітної плати через бойові дії чи наявність обставин непереборної сили. Таким чином, оплата праці є конституційним правом робітника та є мінімальною державною гарантією, скрутний фінансовий стан відповідача не є обставиною звільнення від виконання свого обов`язку з оплати праці позивачці, навіть, в внаслідок випадку або непереборної сили роботодавець не може бути звільнений від обов`язку з виплати заробітної плати. Також, зменшення обсягів робіт не звільняє відповідача роботодавця від обов`язку виплатити позивачці належну їй заробітну плату. Також, зазначає, що оскільки відповідачем з його вини не проведено під час звільнення позивачки розрахунку за заробітною платнею, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Позивачка має право звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком. З метою захисту своїх прав позивачка уклала із ТОВ «ЮРИСТИ БЕЗПРОБЛЕМ» угоду на надання правничої допомоги № 1168 від 26 грудня 2023 року, відповідно до якої на надання правничої допомоги витрачено 11,60 години. На виконання умов договору позивач сплатив за угодою на надання правничої допомоги № 1168 від 26 грудня 2023 року 6973,2 гривні. Прохає задовольнити позовну заяву у повному обсязі. 11 квітня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», надійшла заява про уточнення позовних вимог від представника позивачки Дрозда Р.Ю., в якій прохає стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у сумі 91377 гривень, компенсацію частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 15039 гривень 83 копійки, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 151944 гривні 21 копійка та покласти судові витрати на відповідача. Станом на дату розгляду справи заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а наказом № 620-вк від 31 липня 2024 року її звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці (а. с. 10 та на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивачка прохає, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 91377 гривень. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках, у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано. Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачкою. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці, однак у сумі 81915 гривень, що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 104/38 від 26 березня 2025 року, оскільки у даній довідці вказано, що станом на 26 березня 2025 року позивачці не виплачена заробітна плата у сумі 92538 гривень, 02 грудня 2024 року позивачці виплачена заборгованість по заробітній платі за лютий 2024 року у розмірі 10623 гривні та залишок заборгованості складає 81915 гривень, з приводу чого представник позивачки в позовній заяві підтвердив факт оплати на рахунок позивачки 10623 гривні 02 грудня 2024 року, однак прохає стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 91377 гривень. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї\~статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з цим, слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення [PERSON] з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», тобто станом на 30 червня 2023 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак відповідач при звільненні так і не виплатив позивачці заборгованість по заробітній платі. Так, з наданої відповідачем довідки №\~104/38\~від 26\~березня 2025\~року у\~відзиві на\~позовну заяву\~(а.\~с.\~56),\~на яку\~також посилається\~представник позивачки\~у відповіді\~на відзив\~та у\~заяві про\~уточнення позовних\~вимог,\~вбачається,\~що [PERSON] \~працювала на\~підприємстві відповідача\~та їй\~не виплачена\~заробітна станом\~на 26\~березня 2025\~року позивачці\~не виплачена\~заробітна плата\~у сумі\~92538\~гривень,\~02\~грудня 2024\~року позивачці\~виплачена заборгованість\~по заробітній\~платі за\~лютий 2024\~року у\~розмірі 10623\~гривні та\~залишок заборгованості\~складає 81915\~гривень,\~у тому\~числі по\~місяцям:\~за грудень 2023 року - 8253 гривні; за січень 2024 року - 9501 гривня; за березень 2024 року - 7417 гривень; за квітень 2024 року - 9735 гривень; за травень 2024 року 10955 гривень; за червень 2024 року - 8713 гривень; за липень 2024 року та остаточний розрахунок - 27341 гривня. Отже, з вищевказаної довідки убачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі становить 81915 гривень, тобто є сумою, яка належить позивачці до виплати. Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по не виплаченій заробітній платі у сумі 81915 гривень, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Так, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто,\~починаючи\~з\~19\~липня\~2022\~року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка звернулась до суду з даним позовом 14 січня 2025 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2024 року, тобто з дня,\~наступного за\~днем звільнення, по 31 січня 2025 року включно, тобто за шість місяців. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до довідки, що надав відповідач, середньоденна заробітна плата позивачки, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 600 гривень 57 копійок (а. с. 57). Представником позивачки у таблиці до заяви про уточнення позовних вимог був здійснений власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з урахуванням наданої відповідачем довідки середньоденної заробітної плати позивачки станом на 10 квітня 2025 року, однак суд не приймає його до уваги, оскільки розрахунок здійснений до 10 квітня 2025 року, тобто більше ніш за шість місяців. Враховуючи вищевказане, суд вважає за можливе здійснити власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить 600 гривень 57 копійок, відповідно до довідки відповідача (а. с. 57). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 600\~гривень 57\~копійок * на 132 дені, тобто за шість місяців, за які підлягає стягненню (зокрема: серпень 2024 року 22 дні (починаючи з 01 серпня 2024 року), вересень 2024 року 21 день, жовтень 2024 року 23 дні, листопад 2024 року 21 день, грудень 2024 року 22 дні, січень 2025 року 23 дні (по 31 січня 2025 року включно), та складає суму у 79275 гривень 24 копійки. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача, як середній заробіток на час затримки розрахунку. У зв`язку\~з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на\~користь позивачки слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 79275 гривень 24 копійки, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1ст.\~24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 1\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Устатті 2\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до статті 4\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Натомість, судом встановлено, що грошові кошти в сумі 81915 гривень в рахунок погашення заборгованості з нарахованої, але не ви плаченої заробітної плати, відповідачем позивачці сплачені не були, а тому вимога про виплату компенсації втрати частини доходів є передчасною, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10 лютого 2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05 березня 2020 року у справі № 140/1547/19, від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19, від 11 серпня 2023 року у справі № 380/103/22. З огляду на викладене, враховуючи те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати заявлено позивачкою передчасно, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються на\~відповідача. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Разом з цим, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 631 гривня 93 копійки (79275,24/151944,21*1211,20), тобто пропорційно задоволеним вимогам. Оскільки судом було відмолено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, питання відшкодування судового збору за дану вимогу не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial