Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] 1 088 619 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 57 копійок, яка складається з 3% річних - 253 183 (двісті п`ятдесят три тисячі сто вісімдесят три) гривні 70 копійок та інфляційного збільшення - 835 435 (вісімсот тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 87 копійок. А також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.11.2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість в сумі 1 798 836 грн.01 коп. та судові витрати у справі в сумі по 1 924 грн. 50 коп. з кожного боржника окремо. 10.12.2012 року рішення набрало законної сили. 19.02.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 2604/16780/12 ухвалою було видано дублікат виконавчого листа №2604/16780/2012, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 23 січня 2013 року, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1798836 гривень 01 копійок, в частині боржника [PERSON] та поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк для пред`явлення виконавчого листа №2604/16780/2012, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 23 січня 2013 року, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1798836 гривень 01 копійок, в частині боржника [PERSON] 24.09.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 було здійснено заміну стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк» його правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» по цивільній справі № 2604/16780/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 20.08.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 було видано дублікат виконавчого листа на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року по справі № 2604/16780/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині боржника [PERSON] 19.11.2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюта І.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (ІД [NUMBER]) за виконавчим листом Дніпровського районного суду міста Києва від 27.10.2021 №2604/16780/12 щодо боржника [PERSON] . Проте, станом на сьогодні заборгованість [PERSON] не погашена, досі триває виконавче провадження [NUMBER]. 04.11.2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюта І.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (ІД [NUMBER]) за виконавчим листом Дніпровського районного суду міста Києва від 23.01.2013№2604/16780/12 щодо боржника [PERSON] . Проте, станом на сьогодні заборгованість [PERSON] не погашена, досі триває виконавче провадження [NUMBER]. Однак в період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року вказане рішення невиконувалось. З огладу на таке відповіадчем було порушено грошове зобовязання перед позивачем та в останнього виникло право для застосування наслідків у відповіданості до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказане стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. 23 грудня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 24 грудня 2024 року. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволені позовгних вимог в повному обсязі, оскільки він не був повідомлений про перехід прав вимог до позивача та зміну кредитора. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] відзив на позов не подала. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні встановлено, 28.11.2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість в сумі 1 798 836 грн.01 коп. та судові витрати у справі в сумі по 1 924 грн. 50 коп. з кожного боржника окремо. 10.12.2012 року рішення набрало законної сили. Вказане рішення набрало законної сили. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 19.02.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 2604/16780/12 ухвалою було видано дублікат виконавчого листа №2604/16780/2012, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 23 січня 2013 року, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1798836 гривень 01 копійок, в частині боржника [PERSON] та поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк для пред`явлення виконавчого листа №2604/16780/2012, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 23 січня 2013 року, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1798836 гривень 01 копійок, в частині боржника [PERSON] 24.09.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 було здійснено заміну стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк» його правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» по цивільній справі № 2604/16780/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 20.08.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 було видано дублікат виконавчого листа на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року по справі № 2604/16780/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині боржника [PERSON] . Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що 19.11.2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюта І.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (ІД [NUMBER]) за виконавчим листом Дніпровського районного суду міста Києва від 27.10.2021 №2604/16780/12 щодо боржника [PERSON] . Проте, станом на сьогодні заборгованість [PERSON] не погашена, досі триває виконавче провадження [NUMBER]. 04.11.2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюта І.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (ІД [NUMBER]) за виконавчим листом Дніпровського районного суду міста Києва від 23.01.2013№2604/16780/12 щодо боржника [PERSON] . Проте, станом на сьогодні заборгованість [PERSON] не погашена, досі триває виконавче провадження [NUMBER]. Виходячи з предмету позовних вимог, позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] 1 088 619 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 57 копійок, яка складається з 3% річних - 253 183 (двісті п`ятдесят три тисячі сто вісімдесят три) гривні 70 копійок та інфляційного збільшення - 835 435 (вісімсот тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 87 копійок. Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлено вимоги про застосування до відповідачів заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Постановою Великої Палати Верховного Суду 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16-ц встановлено наступне «У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Доказів того, що грошове зобов`язання, встановлене рішенням рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16780/12 від 28.11.2012 року, відповідачами виконувалось у період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року матеріали справи не містять. За таких обставин, обґрунтованими є доводи позову щодо періоду нарахування 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, що становить 253 183 (двісті п`ятдесят три тисячі сто вісімдесят три) гривні 70 копійок. Позивачем також було надано розрахунок інфляційного нарахування за порушення зобов`язання відповідачами з повернення грошових коштів, що зафіксовано в рішенні суду, в розмірі 835 435 (вісімсот тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 87 копійок, за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Таким чином 3% річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню з відповідачів солідарно складають 1 088 619 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 57 копійок. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ КРЕДО» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі по 6 531,72 грн., з кожного, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved