Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

В липні 2021 року позивачі звернулись до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Геннадія Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору дарування недійсним, скасування запису про право власності. Відповідно до заявлених вимог позивачі просять:визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Геннадія Олександровича про державну реєстрацію права власності (індексний номер 5616111; реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2281652080000; номер запису про право власності 40364525) від 02.02.2021 р. за [PERSON] об`єкту нерухомого майна: квартира [ADDRESS] , загальною площею 29 кв.м.;визнати недійсним договір дарування квартири від 02.02.2021 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Геннадієм Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за № 43;скасувати запис про право власності № 40364525, який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про право власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2281652080000, а саме на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 27 кв.м.;вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути їх з відповідачів. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначають, що [PERSON] є донькою [PERSON] , [INFO] , а також матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Позивачі тимчасово проживають за межами України і мали намір забрати [PERSON] на лікування до Польщі. На час відсутності позивачів, до організації лікування та оформлення документів, догляд за [PERSON] здійснювала [PERSON] , яка була її сусідкою. В січні 2021 року, маючи на меті отримання додаткового прибутку, [PERSON] отримала від [PERSON] та його співмешканки [PERSON] грошові кошти і надала доступ до [PERSON] , її квартири, документів. [PERSON] за останні роки перенесла три інсульти, перебувала у безпорадному стані (не мала можливості рухатись, була лежачою, не мала можливості висловлювати свою волю, оскільки не могла ні говорити, ні підписувати будь-які документи). Орієнтовно 27.01.2021 р., користуючись безпорадним станом [PERSON] . [PERSON] проти її волі помістив останню до будинку для літніх людей - «Пансіонат «Опіка близьких», що розташований за адресою: [ADDRESS] , забрав у неї мобільний телефон, внаслідок чого позивачі втратили з нею зв`язок. 02.02.2021 р. на час перебування [PERSON] в «Пансіонаті «Опіка близьких» приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чібісов Г.О. посвідчив договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим номером 43 та прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 56416111 про внесення запису № 40364525 про право власності у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2281652080000, загальною площею 29 кв.м. за [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла у «Пансіонаті «Опіка близьких». Позивачі зазначають, що при посвідченні договору дарування від 02.02.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. не були дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат», оскільки в ньому невірно зазначено місце укладення договору, в порушення ст.44 Закону та глави 6 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не встановлено дійсних намірів кожної із сторін до вчинення правочину, не перевірено обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, в порушення ст.45 Закону та глави 9 розділу 1 Порядку, не дивлячись на наявність у [PERSON] фізичних вад (неможливість самостійно підписати договір, висловити свою волю) нотаріусом не було залучено інших осіб під час посвідчення договору дарування. Такі дії приватного нотаріуса, на думку позивачів, є неправомірними та ставлять під сумнів чинність посвідченого договору. Крім того, в обгрунтування позову позивачі зазначають, що оспорюваний правочин укладено під впливом обману та тяжких для дарувальника обставин, оскільки вона перебувала у безпорадному стані, під дією стороннього впливу на її волю, оскільки і до будинку для літніх людей вона була переміщена поза її волею, а також вказують на фіктивність укладеного правочину на підставі положень ст.234 ЦК України. Позивачі посилаються на порушення своїх прав оспорюваним правочином, оскільки [PERSON] в січні 2020 року склала заповіт на ім`я [PERSON] , а отже у нею було відсутнє волевиявлення на укладення договору дарування, який позивачі просять визнати недійсним в судовому порядку. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Запропоновано відповідачам подати відзив на позовну заяву. 21.07.2021 р. судом постановлена ухвала про задоволення заяви представника позивачів про забезпечення позову, яка залишена без змін на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 19.10.2021 р. 11.10.2021 р. від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачі мають до відповідача вкрай негативне ставлення в зв`язку з тим, що [PERSON] в 2020 році подарувала йому квартиру. Останні роки [PERSON] взагалі не спілкувалась з донькою та не цікавилась її долею. [PERSON] ставилась до [PERSON] з великою любов`ю та довірою, оскільки він єдиний, хто здійснював за нею догляд, в зв`язку з чим все своє майно подарувала останньому. Доводи позивачів про безпорадний стан [PERSON] відповідач вважає безпідставними та не доведеними жодними належними доказами. Представник відповідача зазначає, що, дійсно, в січні 2021 р. з метою забезпечення цілодобового догляду [PERSON] . [PERSON] запропонував їй проживання в пансіонаті для літніх людей, де вона буде знаходитись під медичним наглядом, після чого [PERSON] особисто оглянувши даний пансіонат, познайомившись з його мешканцями, особами, які здійснюють догляд, надала добровільну згоду на своє поміщення до нього. Жодного примусу до [PERSON] не було застосовано, напроти був забезпечений постійний догляд фахівців, збалансоване харчування, нові знайомства, дозвілля. Відповідач постійно відвідував [PERSON] в будинку для літніх людей, а після її смерті, організував її поховання. В зв`язку з відсутністю доказів та підтвердження доводів позивачів щодо фіктивності оспорюваного договору дарування, безпідставністю заявлених вимог, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 05.07.2022 р. позивачами подано відповідь на відзив, в якій вони підтримали доводи, викладені в позовній заяві та наголосили про укладення оспорюваного правочину під впливом обману та тяжких для [PERSON] обставин, яка перебувала в безпорадному стані і не могла висловлювати свою волю, а також зазначили про порушення, допущений приватним нотаріусом при поствідченні договору дарування. 15.09.2022 р. представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ларичевим В.В. подані заперечення на відповідь на відзив, в яких він звертає увагу суду про безпідставність тверджень позивачів про місцезнаходження будинку для літніх людей в межах с.Гнідин Бориспільського району Київської області, а також, посилаючись на позицію Верховного Суду спростовує доводи позивачів, що порушення, допущені нотаріусом тягнуть недійсність оспорюваного правочину. 22.11.2022 р. судом задоволено клопотання представника позивачів про витребування письмових доказів. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 27.03.2023 р. судом задоволено клопотання представника позивачів та призначена судова психіатрична експертиза (посмертна), проведення якої доручено ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», яка була скасована на підставі постанови Київського апеляційного суду від 18.10.2023 р. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22.01.2024 р. у справі за клопотанням представника позивачів призначена комплексна судова почеркознавча та технічна експертиза, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2024 р. ухвала про призначення експертизи була скасована. 08.10.2024 р. представником позивача подана заява про зміну підстав позову, у прийнятті якої судом було відмовлено, про що 11.02.2025 р. постановлена ухвала. 11.02.2025 р. ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, на момент розгляду справи з заявами про відкладення судового розгляду не звертались, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомляли. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ларичева В.В., надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у письмовому відзиві. Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чібісов Г.О. в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертався. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видано Жовтневим р/бюро РАЦС м.Києва 17.07.1967 р. [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON] і зазначені обставини визнавались і не оспорювались сторонами, в зв`язку з чим в силу положень ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 02.02.2021 р. між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Як вбачається зі змісту договору, він підписаний сторонами за місцезнаходженням дарувальника за адресою: [ADDRESS] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. Сторонам були роз`яснені вимоги Цивільного законодавства щодо недійсності правочину, сторони при укладенні правочину діяли добровільно, перебували у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладення договору. На підставі зазначеного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності (індексний номер 5616111; реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2281652080000; номер запису про право власності 40364525) від 02.02.2021 р. за [PERSON] об`єкту нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , загальною площею 29 кв.м. та внесено відповідний запис. Позивачі посилаються на недійсність укладеного договору дарування від 02.02.2021 р. на підставі ст.234 ЦК України, оскільки він був підписаний [PERSON] під впливом обману та тяжких обставин, перебуваючи у безпорадному стані, за відсутності можливості висловити свою волю, а також при його посвідченні приватним нотаріусом Чібісовим Г.О. були допущені порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Як встановлено в ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України) Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підстав статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є:1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин;2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачами суду не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного правочину у [PERSON] була відсутня воля на його укладення, що зовнішній прояв не відповідав її внутрішній волі, про здійснення на неї тиску або введення її в оману щодо наслідків укладення правочину, про існування тяжких обставин, які зумовили її укласти договір дарування та відчужити кв. [ADDRESS] на користь свого онука - [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] на час укладення оспорюваного правочину перебувала в безпорадному стані, не могла фізично висловити свою волю та підписати договір дарування. Судом на підставі ухвал від 27.03.2023 р. та від 22.01.2024 р. у даній справі були призначені судово-психіатрична (посмертна) експертизи та комплексна судова почеркознавча та технічна експертиза, однак, в подальшому зазначені ухвали були скасовані за результатами апеляційного розгляду Київським апеляційним судом. З огляду на викладене, судом в ході розгляду справи, на підставі поданих сторонами та досліджених судом доказів не встановлено обставин, на які посилаються позивачі, які були б підставою для визнання договору дарування від 02.02.2021 р. недійсним. Також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду твердження позивачів про порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні оспорюваного правочину. Натомість, як вбачається зі змісту договору дарування від 02.02.2021 р. перед укладенням правочину сторонам були роз`яснені вимоги цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, встановлена воля сторін на його укладення, перевірена їх дієздатність. Сторони підтвердили, що даний договір не є удаваним, дарувальник підтвердила, що вона вчиняє правочин без будь-якого тиску та примусу. Дарувальник передала відповідачеві ключі від подарованої квартири, чим підтвердила свій намір на відчуження майна. Зазначені обставини не були спростовані в ході розгляду справи. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені та перевірені судом докази в їх сукупності, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваного договору дарування від 02.02.2021 р., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачами при зверненні до суду в зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed