Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до\~суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 01 березня 2021 року розірвано. В шлюбі в них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На даний час дочка є повнолітньою, навчається у вищому навчальному закладі та самостійно визначає своє місце проживання. Син [PERSON] є неповнолітнім та навчається в Радивилівському ліцеї №2. Після розірвання шлюбу, за усною домовленістю з відповідачем, обоє дітей залишились проживати з відповідачем. Однак, після загострення взаємовідносин з відповідачем, постійних конфліктів, психологічного тиску зі сторони матері, син виявив бажання проживати з батьком. Починаючи з червня 2024 року син проживає з позивачем. Внаслідок постійного стресу, стан сина погіршився та в березні 2025 року йому було поставлено діагноз цукровий діабет 1 типу. Відповідач жодного разу не відвідала сина в лікарні, не виявила інтересу до його здоров`я. В березні 2025 року службою у справах дітей Радивилівської міської ради проведено перевірку умов проживання дитини разом з батьком, за результатами якої складено висновок оцінки потреб сім`ї. Позивачем створено необхідні умови для комфортного проживання, стабільного навчального процесу, відповідно до вікових та індивідуальних потреб дитини. Не зважаючи на те, що дитина проживає з позивачем, відповідач продовжує вимагати сплати аліментів на його утримання, в той же час не беручи участі у його утриманні та вихованні. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком\~та стягнути з відповідача аліменти на утримання в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини. Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19 травня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду та зобов`язано орган опіки та піклування Радивилівської міської ради надати висновок щодо визначення місця проживання дитини. 16 червня 2025 року на виконання ухвали суду служба у справах дітей Радивилівської міської ради надала висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, відповідно до якого визначено доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що син [PERSON] з червня 2024 року проживає з ним, згідно з його власним бажанням. Після того, як вони з відповідачем розірвали шлюб та стали проживати окремо, за спільною згодою з відповідачем син залишився проживати з матір`ю. Згодом у сина виникли напружені відносини з матір`ю, які призвели до того, що син висловив бажання проживати з ним. Відповідач продовжувала отримувати аліменти на утримання сина, хоча не заперечувала, щодо проживання сина з ним. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу з позивачем, діти залишились проживати з нею. [PERSON] сплачував аліменти на утримання дітей. З червня 2024 року син [PERSON] за власним бажанням вирішив проживати разом з батьком. Вона не заперечує проти того, щоб син проживав з батьком, враховуючи його бажання, яке вона поважає. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання сина, то вона заперечує проти її задоволення, вказуючи, що не має офіційного заробітку та не має можливості їх сплачувати. Представник орган опіки та піклування Радивилівської міської ради в судовому засіданні підтримав наданий висновок, зазначив, що між сторонами спору щодо проживання дитини немає, а тому просив ухвалити рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини. Малолітній [PERSON] опитаний в судовому засіданні в присутності представника служби у справах дітей Радивилівської міської ради вказав, що з червня 2024 року проживає разом з батьком та хоче проживати разом з ним, а проживати з мамою бажання не має. На даний час мама не заперечує, проти того, щоб він проживав з татом. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, вислухавши думку дитини з приводу предмету спору, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є\~ [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Радивилівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області, актовий запис №30 (а.с.7). Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 01 березня 2021 року шлюб, укладений 09 жовтня 1999 року між\~ [PERSON] та [PERSON] ,\~розірвано. (а.с.17-19). Висновком Органу опіки та піклування Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області щодо визначення місця проживання дитини, визнано доцільним визначати місце проживання дитини малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , оскільки між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини і при обранні місця проживання дитини врахована думка самої дитини (а.с.45-47). В якості матеріально-правової підстави для пред`явлення позову позивач зазначає положення ст. 161 СК України, яким врегульовано порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Надаючи правову оцінку вимогам [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , разом з ним, то суд приходить до такого. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.1 ст 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ч. ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутність такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 у справі №638/3792/20 (провадження №61-3438сво21) зазначено, що: «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб». Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №13/51-04 (провадження №12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, малолітній [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою [ADDRESS] , разом із батьком [PERSON] . Дана обставина узгоджується із відомостями, які викладені у висновку про оцінку потреб сім`ї від 11.03.2025 року та висновку органу опіки та піклування Радивилівськохї міської ради від 16.06.2025 року. При вирішенні даного спору судом також враховано правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.07.2024 по справі №127/16211/23 (61-1964 св24), відповідно до якої «спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитись з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі». З огляду на вищевикладене, під час розгляду даної справи, судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] . Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований його батьком, з яким дитина і так проживає, що визнала і мати дитини [PERSON] і не заперечує проти цього ані при розгляді питання органом опіки та піклування, ані в судовому засіданні. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказані обставини підлягають перевірці судом. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо визначення місця проживання їх спільного сина. В судовому засіданні позивач підтвердив, що спір між батьками з приводу визначення місця проживання спільного сина відсутній. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з батьком. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, то суд встановив наступне. Як роз`яснено в п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. У\~ст. 150 СК України\~визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до\~ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у\~Сімейному кодексі України. У відповідності до ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Такий обов`язок є особистим та рівним як щодо матері, так і батька дитини. Згідно ч. 2\~ст. 141 СК України\~розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно з ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. У відповідності до положень\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1\~ст.183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи викладене вище, суд вбачає наявність законних підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини\~в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви в суд до досягнення дитиною повноліття. \~Стосовно заперечень відповідача, щодо неможливості сплати аліментів в зв`язку з відсутності стабільного заробітку, то суд зазначає, що не працевлаштованість та відсутність доказів щодо заробітку (доходу) відповідача, не приводить до висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог. \~Статтею 191 СК України\~передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. [PERSON] позов про стягнення аліментів на утримання дитини поданий до суду 09 квітня 2025 року. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, оскільки суд прийшов до переконання, що в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини слід відмовити, відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору позивачем в розмірі 1211,20 грн. Однак, при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів позивача звільнено від сплати судового збору, тому судовий збір в розмірі 1211,20 гривень підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial