Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах неповнолітньої діє [PERSON] , який є її законним представником, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що 28 грудня 1961 року [PERSON] було видано ордер № 43722 на житлове приміщення на чотирьох осіб за адресою: [ADDRESS] . 10.07.1989 року згідно рішення № 508 виконавчого комітету Дніпровської ради народних депутатів м. Києва було вирішено змінити договір найму двокімнатної квартири [ADDRESS] та укласти його з [PERSON] , у складі сім`ї: [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , сестра [PERSON] , племінник [PERSON] , племінник [PERSON] в зв`язку з вибуттям матері [PERSON] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 122957276 від 29.11.2024 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 29.11.2024 р. зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] [INFO] ; Колишня дружина - [PERSON] [INFO] ; Син - [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; Донька племінника - [PERSON] [INFO] . 11.11.1993 року [PERSON] розлучився з [PERSON] . Після розірвання шлюбу з 1993 року відповідачка не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі по утриманню житла, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Також позивачу не відомо місцезнаходження відповідачки на даний час. Згідно акту від 15.11.2024 року, який був складений за участю громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в присутності майстра [PERSON] , за підписом начальника ЖЕД-412 Лисенко О.С., було підтверджено, що [PERSON] [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 1993 року по теперішній час в квартирі та не має особистих речей. Перешкод в користуванні жилим приміщенням а ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Позивач вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад шість місяців без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, а тому позивач - [PERSON] , як власник особового рахунку вимушений звернутися до суду з позовною заявою, оскільки відповідач відсутня протягом тривалого часу, тому втратила право користування даною квартирою. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом витребувана інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) сторін. 23.01.2025 до суду надійшли відомості про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. 24 січня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах неповнолітньої діє [PERSON] , який є її законним представником, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 11.03.2025 року підготовче засідання, у зв`язку з першою неявкою в судове засідання відповідача, відкладено до 15.04.2025 року об 15 год. 00 хв. 15.04.2025 року довідкою секретаря судового засідання цивільну справу №755/832/25 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. на лікарняному. Справу призначено на 22.05.2025 року на 15 год. 00 хв. 22.05.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позові. Допитаний у судовому засіданні 25 червня 2025 року свідок [PERSON] (рідний племінник позивача) показав суду, що він зареєстрований та проживає за однією адресою з позивачем. Відповідач [PERSON] , з якою його дядько розлучився ще у 1993 році, в даній квартирі не проживає понад 25 років. В квартирі немає особистих речей відповідачки. Участі в оплаті житлово-комунальних послуг відповідач не приймає. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини такої неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача. Будь-яких заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 12.03.2025 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (https://dn.ki.court.gov.ua/sud2604/pres-centr/11111/1771704/). Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду відповідач не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслала, у зв`язку з чим суд відповідно до положень ч. 8ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Суд, заслухавши позивача та його представника, третіх осіб, покази свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. Судом встановлено, що 28 грудня 1961 року [PERSON] було видано ордер № 43722 на житлове приміщення на чотирьох осіб за адресою: [ADDRESS] . (а.с.6) 10.07.1989 року згідно рішення № 508 виконавчого комітету Дніпровської ради народних депутатів м. Києва було вирішено змінити договір найму двокімнатної квартири [ADDRESS] та укласти його з [PERSON] , у складі сім`ї: [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , сестра [PERSON] , племінник [PERSON] , племінник [PERSON] в зв`язку з вибуттям матері [PERSON] (а.с.7) Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 122957276 від 29.11.2024 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 29.11.2024 р. зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] (а.с.8) 11.11.1993 року [PERSON] розлучився з [PERSON] , що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу № 1227 від 11.11.1993 року, свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] органом ЗАГСУ м. Києва. (а.с.10) Відповідно до положень статей 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім`ї власника житла понад один рік, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання. Згідно акту від 15.11.2024 року, який був складений за участю громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в присутності майстра [PERSON] , за підписом начальника ЖЕД-412 [PERSON] , було підтверджено, що [PERSON] [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 1993 року по теперішній час в квартирі та не має особистих речей. (а.с.9) Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачем, яка не скористалась процесуальним правом подати відзив на позов та долучити докази на спростування заявлених позовних вимог. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини її відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців, відносно зміни відповідачем місця проживання з причин, які визначенні чинним законодавством як такі, що передбачають збереження права на це житло протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, а в свою чергу відповідачем вживались заходи щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення до квартири та застосування інших способів захисту, передбачених чинним законодавством, для відновлення порушених житлових прав. За наведених обставин, надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, у зв`язку з його відсутністю за місцем реєстрації понад строки, встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР, є доведеними та підлягають задоволенню. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах неповнолітньої діє [PERSON] , який є її законним представником, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню з підстав, наведених у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи наведене та

Outcome: approved