Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

21.04.2025 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати кредитний договір №94386530000 від 14.03.2018 р., укладений між нею та АТ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») припиненим, стягнути з ТОВ «Еліт Фінанс» на її користь моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн., а також судові витрати та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14.03.2018 р. між нею та АТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 94386530000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. З причини утворення заборгованості, у вересні 2019 р. Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № 94386530000 від 14 березня 2018 року у розмірі 164267,55 гривень, а також судові витрати у розмірі 2464,01 гривень. Рішенням Харківського району Харківської області від 17.08.2020 р. з неї на користь АТ «Укрсиббанк» стягнуто заборгованість за договором № 94386530000 від 14 березня 2018 року про надання споживчого кредиту у сумі 142478,72 грн. Рішенням Харківського апеляційного суду від 30.12.2020 р. рішення суду першої інстанції було змінено та з неї стягнуто заборгованість за договором №94386530000 від 14.03.2018 року у розмірі 142563,36 грн. та 2140, 26 грн. суми судового збору, сплаченого при зверненні до судів першої та апеляційної інстанції. 16.01.2021 р. АТ «Укрсиббанк» отримало виконавчі листи по справі №643/14457/19. 26.02.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. було відкрито виконавче провадження № 64660257 на підставі виконавчого листа № 643/14457/19. 11.03.2024 р. вказане виконавче провадження №64660257 було закінчено, оскільки в ході примусового виконання заборгованість за виконавчим документом, а також основна винагорода приватного виконавця і витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі. Так, 02.04.2021 р. нею було сплачено суму в розмірі 25 000,00 грн., 23.06.2021 р. сплачено 3000,00 грн., 16.12.2021 р. сплачено 1460,00 грн., 07.03.2024 р. сплачено 132 056,00 грн. Всього нею було сплачено суму заборгованості з урахуванням винагороди приватного виконавця в розмірі 161 516,00 грн. Таким чином, фактично вона сплатила повну суму боргу на користь банку з урахуванням того, що вказана сума боргу була чітко встановлена рішенням суду. В грудні 2024 р. представники ТОВ «Еліт Фінанс» почали телефонувати на особистий номер телефону позивачки та вимагати погашення заборгованості в розмірі 364 194,17 грн. 17.12.2024 р. засобами поштового зв`язку нею було отримано Повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором №94386530000 від 14.03.2018 року. Вказаним листом було повідомлено, що відповідно до ст. 512-517 ЦК України новим кредитором у зобов`язанні по договору №94386530000 від 14.03.2018 року є ТОВ «Еліт Фінанс» на підставі договору факторингу №284 від 09.12.2024 р. Вважає вказану суму боргу та подальші вимоги ТОВ «Еліт Фінанс» незаконними з огляду на те, що нею було в повному обсязі виконано зобов`язання за договором №94386530000 від 14.03.2018 року. ТОВ «Еліт Фінанс» щоденно телефонує позивачці та її родичам, систематично залякує щодо наслідків не повернення суми заборгованості. Внаслідок вказаних дій позивач отримала розлад здоров`я, розлад сну, нервовість та збентеженість щодо вказаної ситуації, зважаючи на повне погашення заборгованості. Позивач, у зв`язку з протиправними діями колекторської компанії, перебувала у стані глибокого емоційного напруження. Вона постійно хвилювалася не лише за власну безпеку, а й за добробут своїх близьких. Її особливу тривогу викликала можливість розголошення особистої інформації у відкритих джерелах, що могло б призвести до публічного осуду та соціального тиску. Занепокоєння щодо конфіденційності даних викликало в неї стійке відчуття тривожності, що, негативно вплинуло на стан її здоров`я. Позивач відчуває суттєві моральні страждання через вимоги і погрози працівників Товариства щодо повернення кредитних коштів. Оскільки позивач зазнав та зазнає суттєвих душевних страждань внаслідок незаконних дій банку, а також внаслідок незгоди банку вирішити питання в позасудовому порядку, оцінює розмір понесеної моральної шкоди в 150 000,00 грн. Ухвалою суду від 22.04.2025 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. 05.05.2025 року від третьої особи надійшли пояснення, в яких АТ «Укрсиббанк» просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Кредитним договором №94386530000 від 14.03.2018р. встановлено розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на стягнення процентів, нарахованих на прострочену суму боргу відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦКУ в розмірі, встановленому договором. Пунктом 15 Перехідних положень Цивільного кодексу України не встановлено мораторію на застосування ст. 625 ЦКУ в період дії карантину введеного з метою запобігання коронавірусної хвороби COVID-19. Проценти передбачені ч. 2 ст. 625 ЦКУ є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як зазначає позивач, банк стягнув з неї заборгованість за кредитним договором, яка існувала станом на 30.08.2019р. Заборгованість, яка стягувалася, зазначена в постанові апеляційного суду у справі №643/14457/19, згідно якої станом на 30.08.2019 року заборгованість відповідача за кредитним договором, яка підлягає стягненню становить 142 563, 36 гривень, з яких: 130365,71 грн. заборгованість за кредитом, 133,72 грн. заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений кредитним договором термін, 12063, 93 грн заборгованість по комісії. Визначена в постанові суду заборгованість була погашена боржницею в березні 2023 року. Отже прострочена заборгованість у тому числі за тілом кредиту існувала до 14.03.23р. (дата зарахування коштів АТ «УКРСИББАНК» в погашення кредиту). Враховуючи, що прострочена заборгованість не була погашена своєчасно, право на стягнення відсотків за ст. 625 ЦКУ продовжує існувати. Не пред`явлення до [PERSON] позову про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦКУ не є підставою для визнання зобов`язання припиненим. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦКУ нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Правомірність нарахування відсотків за ст. 625 ЦКУ в розмірі 62% річних підтверджено рішеннями судів у справі №643/14457/19. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.12.20р. стягнуто заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін (згідно ст. 625 ЦК України) станом на 30.08.2019р. Враховуючи що судами у справі №643/14457/19 підтверджено право кредитора нараховувати відсотки за ст. 625 ЦКУ в розмірі 62% річних вимога Позивача про припинення кредитного договору до погашення такої заборгованості є безпідставною. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову за наведеними вище поясненнями відповідно відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача. Зазначаючи у позові вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. позивач не наводить обґрунтування таких вимог та не сплатив судовий збір за цю вимогу. Щодо того, що Позивачка зазнає суттєвих душевних страждань зазначені страждання є надуманими позивачем тому як не законні дії з боку банку відсутні, а позичальниця безпідставно не виконує зобов`язання за договором належним чином. 06.05.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» просив відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що згідно договору факторингу № 284 від 09.12.2024 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», права вимоги за кредитним договором № 94386530000 від 14.03.2018 року, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] , перейшли до нового кредитора - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», яке здійснило оплату за договором факторингу 09.12.2024 р. ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не знало і не могло знати про наявність виконаного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки позивач виконала зобов`язання за договором до моменту набуття ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» прав вимоги за кредитним договором, вони не можуть бути відповідачем у даному спорі, оскільки заборгованість не нараховувало, стороною у справі про стягнення заборгованості не являлось. З приводу стягнення моральної шкоди зазначає, що позивачем не доведено протиправність поведінки відповідача, не надано доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діями з боку відповідача, тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Ухвалами суду від 21.05.2025 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про залишення позовної заяви без руху, задоволено клопотання представника позивача про витребування у АТ «УКРСИББАНК» засвідчену належним чином копію кредитного договору №94386530000 від 14.03.2018 р. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Не заперечував право банку нараховувати проценти відповідно до ст. 625 ЦК України в силу закону, а не договору. Вважав договір припиненим з моменту внесення позивачем останньої суми відповідно до рішення суду. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог з піцдстав, викладених у письмових поясненнях. Суд, вислухавши представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 14.03.2018 р. між [PERSON] та Акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 94386530000 про надання споживчого кредиту. Рішенням Харківського району Харківської області від 17.08.2020 р. з [PERSON] на користь АТ «Укрсиббанк» стягнуто заборгованість за договором № 94386530000 від 14.03.2018 року в сумі 142478,72 грн. та витрати по сплаті судового збору. Рішенням Харківського апеляційного суду від 30.12.2020 р. стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором №94386530000 від 14.03.2018 року у розмірі 142563,36 грн. та суму судового збору. 26.02.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження № 64660257 на підставі виконавчого листа № 643/14457/19 виданого 16.01.2021 р., з метою стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором №94386530000 від 14.03.2018 року про надання споживчого кредиту у розмірі 142563,36 грн. 11.03.2024 р. вказане виконавче провадження №64660257 було закінчено, оскільки в ході примусового виконання заборгованість за виконавчим документом, а також основна винагорода приватного виконавця і витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі. Так, згідно наданих суду копій квитанцій в межах виконавчого провадження [PERSON] було сплачено 02.04.2021 р. - 25 000,00 грн., 23.06.2021 р. - 3000,00 грн. 16.12.2021 р. - 1460,00 грн. 07.03.2024 р. - 132 056,19 грн. 09.12.2024 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 284, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором № 94386530000 від 14.03.2018 року, укладеним між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] , перейшли до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на суму 364194,17 грн. Згідно з ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1\~ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст. 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Положеннями\~статті 599 ЦК України\~визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 3\~ст.\~1049\~ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.612\~ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1\~ст.631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2\~ст.1050 ЦК України. Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Більш того,\~ст.1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2\~ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки зміст зобов`язання становлять права і обов`язки його учасників, припинення зобов`язання є припиненням зазначених прав та обов`язків. При припиненні зобов`язання останнє перестає існувати, і його учасників більше не пов`язують ті права і обов`язки, які раніше складали його зміст. Таким чином припинення зобов`язання означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право й кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Так,\~ст.\~599 ЦК України\~визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення зобов`язання спричиняється не будь-яким, а лише належним його виконанням (ст. 526 ЦК України). Основні критерії належності виконання містяться у ст. 526 ЦКУ, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов`язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Належне виконання також включає в себе виконання зобов`язання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо. Неналежно проведене виконання не припиняє зобов`язання, а лише тягне за собою покладення на боржника нових обов`язків, які становлять міри цивільно-правової відповідальності (відшкодування збитків, стягнення неустойки тощо). З цього слідує, що неналежне виконання не припиняє зобов`язання. У цих випадках воно або доповнюється зобов`язанням відшкодувати збитки і (чи) сплатити неустойку та ін. зобов`язаннями, які виникають внаслідок порушення зобов`язання. Таким чином, право банку на нарахування процентів за користування кредитом відповідно до ст. 1048 ЦК України припинилось. Разом з тим, оскільки [PERSON] порушила зобов`язання з повернення кредиту у встановлені договором строки, настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п.3.9 договору № 94386530000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 14.03.2018 р., за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 62,00% річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі, і нараховується до моменту погашення такої заборгованості. Як встановлено судом, позивач [PERSON] не виконувала належним чином кредитні зобов`язання до договором № 94386530000 від 14.03.2018 р., в зв`язку з чим АТ «Укрсиббанк» було нараховано проценти на прострочену суму відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням положень п. 3.9 договору кредиту. Враховуючи викладене, підстави для визнання кредитного договору припиненим відсутні. З приводу способу захисту прав позивача суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу). Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору». З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є\~визнання відсутності права відповідача\~(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)). З огляду на тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Інакше кажучи, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.16)).\~ Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) зроблено висновок, що: «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України\~). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів.\~Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша\~статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті\~997,\~1008,\~1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої\~статті 997 ЦК України\~цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту.\~Статтею 1008 ЦК України\~передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту.\~Статтею 1044 ЦК України\~також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту.\~Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої\~статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За таких обставин\~позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 753/2677/21 (провадження № 61-13008св22) зазначено, що: «вимоги про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів не підлягають задоволенню у зв`язку з обранням позивачами неналежного способу захисту». Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору припиненим. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання договору припиненим, вони також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed