Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 21.07.2002 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.09.2021 року. У період перебування у шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру [ADDRESS] та чотири нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 2), в якому облаштовано стоматологію «Victoria» за адресою: [ADDRESS] , які на праві власності зареєстровані за відповідачем. Як зазначає позивач, після розлучення він та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Крім того, за час спільного проживання подружжя здавало в оренду спірне майно та отримані кошти йшли на потреби сім`ї. Після розірвання шлюбу вказані об`єкти нерухомості здаються в оренду, проте кошти відповідач повністю забирає собі, хоча після розірвання шлюбу була усна домовленість про сплату частини цих коштів відповідачем позивачу на утримання неповнолітньої доньки, яка проживає з позивачем. За його підрахунками за період з 28.07.2022 року по 31.08.2024 року відповідач отримала від оренди квартири [ADDRESS] 300 000,00 грн., від оренди нежитлових приміщень по [ADDRESS] отримала 986 810,00 грн. Відтак, виходячи з норм чинного законодавства, позивач вважає, що він має право на отримання грошової компенсації вартості частини орендної плати за нерухомі об`єкти спільного майна подружжя в загальному розмірі 643 405,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме: -визнати за ним право власності на частину трикімнатної квартири, яка знаходиться на шостому поверсі, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 86,90 кв.м.; -визнати за ним право власності на частину чотирьох нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (група приміщень № 2), стоматологія «Victoria», що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; -стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості частини орендної плати за розпорядження трикімнатною квартирою, яка є спільною сумісною власністю подружжя та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за період з 28.07.2022 року по 28.08.2024 року в розмірі 150 000,00 грн.; -стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості 1/2 частини орендної плати за розпорядження чотирма нежитловими приміщеннями з № 1 по № 4 (група приміщень № 2), стоматологія «Victoria», що розташовані за адресою: [ADDRESS] , за період з 18.08.2022 року по 18.08.2024 року в розмірі 493 405,00 грн.; -стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі, а також витрати на правову допомогу в розмірі 27 075,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 10.09.2024 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 10.09.2024 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 12.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.09.2024 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику. 19.11.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача Головань О.І. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача частково визнала позовні вимоги, а саме в частині визнання за позивачем права власності на частину заявленого нерухомого майна. Щодо вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частини орендної плати за розпорядження спірним нерухомим майном, то представник відповідача проти вказаних вимог заперечувала, посилаючись на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідач розпорядилась нерухомим майном або укладала будь-які можливі договори щодо нерухомого майна без згоди позивача та які визнані недійсними. Також, представник відповідача заперечувала проти заявлених стороною позивача витрат на правову допомогу, вважаючи їх неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, не стосуються предмету справи та їх стягнення становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила задовольнити, а саме в частині визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна, в іншій частині позову відмовити. 02.12.2024 року до суду надійшла відповідь представник позивача Терес О.В. на відзив. У даній відповіді представник позивача наполягає на підставності позовних вимог та обґрунтованості та реальності витрат позивача на правову допомогу, в зв`язку із чим просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 11.03.2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача Головань О.І., в яких вона заперечує проти доводів сторони позивача, зазначаючи про відсутність доказів розпорядження відповідачем спірним майном, наявності між сторонами домовленостей, за якими відповідач має передавати позивачу якісь грошові кошти, а також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що укладались договори саме в інтересах сім`ї чи під час перебування у зареєстрованому шлюбі. На думку представника відповідача, за вказаних обставин права позивача, за захистом яких він звернувся до суду в даній частині, не є порушеними. Представник відповідача вважає, що доводи, викладені у відповіді на відзив не підтверджують доводів, викладених у позовній заяві, а тому відповідач їх не визнає та просить суд відхилити їх при ухваленні рішення та задовольнити позовні вимоги в частині, що визнані у відзиві на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.03.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача Терес О.В. позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав в частині визнання права власності, проти вимог про стягнення компенсації заперечував. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 21.07.2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.09.2021 року: Під час шлюбу сторонами набуто наступне нерухоме майно: -трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2004 року; -чотири нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 2), в яких облаштовано стоматологію «Victoria», за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 13.11.2007 року. Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що вказане нерухоме майно було набуто під час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, проте відповідач користується цим майном одноособово, отримує грошові кошти від оренди. Представник відповідача проти даних тверджень частково заперечувала, вказуючи на відсутність доказів розпорядження майном та отримання доходів від оренди, визнавши при цьому за позивачем право власності на частину спірного нерухомого майна. Так, між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини другої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до положень статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, судом встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] та чотири нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень № 2), в якому облаштовано стоматологію «Victoria» за адресою: [ADDRESS] , які на праві власності зареєстровані за відповідачем. Факт придбання вказаного нерухомого майна в період шлюбу стороною відповідача не оспорювався. Також, стороною відповідача не надано жодних доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя та визнано позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на частину спірного нерухомого майна. З урахуванням вищевикладених правових норм, встановлених фактичних обставин справи, а також враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в частині, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на частину квартири [ADDRESS] , та частину чотирьох нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень № 2), в якому облаштовано стоматологію «Victoria» за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог про стягнення коштів від надання відповідачем спільного майна подружжя в оренду суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з статтею 359 ЦК України, плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року в справі № 438/1311/18 (провадження № 61-6651св23), з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року по справі № 761/15857/16-ц (провадження № 61-5171св18), вказано, що: «судами встановлено, що за період дії договору оренди на рахунок [PERSON] надійшло 708 320,00 грн. Відповідно до частин першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Колегія суддів, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що квартира на час здачі її в оренду перебувала у спільній сумісній власності подружжя без виділення часток або установлення порядку користування нею від здачі квартири в оренду отримувався дохід, який відповідно до статей 58, 63 СК України належить кожному із подружжя в рівних частках». При зверненні до суду з вимогами про поділ майна подружжя позивач, крім іншого, просив стягнути з відповідача на його користь частину грошових коштів, які отримані нею від надання спільного майна в оренду після розірвання шлюбу (в період 2022-2024 роки). При цьому позивач не надав суду належних та допустимих доказів одержання доходів відповідачем від надання в оренду цього майна. Так, надані позивачем проекти договорів оренди не підписані сторонами договору, відтак, ці проекти не можуть вважатись належними доказами укладення таких договорів. Також, на переконання суду, зазначені в проектах договорів оренди майна суми розміру орендної плати не доводять самого факту одержання відповідачем цієї оплати від орендарів. Суд зауважує, що з клопотанням про витребування банківської інформації або з податкових органів щодо доходів відповідача за період 2022-2024 роки сторона позивача до суду не зверталась. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення грошової компенсації суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на частину квартири [ADDRESS] та частину чотирьох нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (група приміщень № 2), стоматологія «Victoria», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог належить відмовити з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Інші твердження сторін та їх представників висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову повністю чи відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 7980,61 грн. Також, позивачем заявлено про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 27 075,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається, серед іншого, розподіл судових витрат. Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України). Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, які підтверджують точний розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд, за заявою такої сторони, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Однак, така заява має бути озвучена до закінчення судових дебатів у справі (ч. 1 ст. 246 ЦПК). В такому разі судом призначається ще одне судове засідання, яке має бути проведено не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, за результатом якого ухвалюється додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 кодексу (ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК). Можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті передбачають і ч. 3 ст. 259 ЦПК (порядок ухвалення судових рішень) і п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК (додаткове рішення суду). Так, відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Відповідно до ч. 1 п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з письмових матеріалів справи, адвокат Терес О.В. представляла інтереси [PERSON] в суді першої інстанції на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1696482 від 06 вересня 2024 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 11/24 від 07 серпня 2024 року, а також договору про надання правової допомоги від 20 січня 2025 року № 04/25. За умовами вказаного договору, адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги (правову допомогу). Пунктом 3.1 даного договору визначено, що оплата послуг та відшкодування витрат адвоката здійснюються на підставі актів наданих послуг згідно ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно акту наданих юридичних послуг від 21.08.2024 року, адвокатом Терес О.В. позивачу були надані наступні послуги: складання та відправка адвокатського запиту № 04-08/24 від 13.08.2024 року до Центру обслуговування платників податків ДПІ у Деснянському районі ГУ ДПС у м.Києві, вартість 3000,00 грн.; складання і відправка адвокатського запиту № 03-08/24 до стоматології «Вікторія» від 13.08.2024 року та складання повторно та відправка адвокатського запиту № 06-08/24 від 21.08.2024 року до стоматології «Вікторія», вартість 3000,00 грн.; складання і відправка адвокатського запиту № 05-08/24 від 20.08.2024 року (відповідачу) [PERSON] , вартість 3000,00 грн.; складання заяви в Київське міське бюро технічної інвентаризації № 07-08/24 від 21.08.2024 року, вартість 4000,00 грн., загальна вартість 13 075,00 грн. Відповідно до акту наданих юридичних послуг від 28.08.2024 року адвокатом Терес О.В. позивачу були надані наступні послуги: отримання 28.08.2024 року наручно відповіді з Київського міського бюро технічної інвентаризації за заявою № 07-08/24 від 21.08.2024 року, вартість 1000,00 грн. Згідно акту наданих юридичних послуг від 04.09.2024 року, адвокатом Терес О.В. позивачу були надані наступні послуги: складання та подача позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, вартість 7000,00 грн.; складання та подача заяви про забезпечення позову, вартість 3000,00 грн.; складання та подана заяви про забезпечення доказів, вартість 3000,00 грн., загальна вартість 13 000,00 грн. Сторона відповідача у відзиві проти заявлених стороною позивача витрат на правову допомогу заперечувала, вважаючи їх неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, не стосуються предмету справи та їх стягнення становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Вирішуючи дану заяву по суті, суд враховує те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року № 159/5837/19. При цьому, частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом відзначається, що розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 27 075,00 грн. є обґрунтованим, а заявлені стороною відповідача заперечення - не підтверджені належними доказами та ґрунтуються на припущеннях. Відтак, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до задоволених вимог витрат на правову допомогу в розмірі 23 550,91 грн. При цьому суд виходить із пропорційності задоволених вимог та вбачає співмірність даного розміру судових витрат на правничу допомогу із складністю справи, виходячи із ціни позову та обставин справи, та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial