Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У вересні 2024 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача [PERSON] та просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] , [INFO] , до належної йому частини житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13.03.2014 р. у справі №569/3601/14-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 30.05.1996 р. ВРАГС міста Рівне, актовий запис №606. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07.03.2023 р. у справі №570/1268/17 ухвалено: задоволити цивільний позов [PERSON] , третя особа. яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно набуте до вступу в шлюбу, виділ в натурі майна, набутого під час перебування в шлюбі в порядку його поділу, усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження майном за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та поділ майна подружжя; здійснити поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту №2 висновку судового експерта №201214/1_ФМ від 10 березня 2021 року таким чином: - виділити позивачу та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 1) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] виділити приміщення: №1 площею 2,8 кв.м.; №2/1 площею 17,9 кв.м.; №3 площею 10,1 кв.м.; №4/1 площею 9,3 кв.м.; №8 площею 5,8 кв.м.;№ 8 площею 13,3 кв.м.; №10 площею 13,5 кв.м.; №11/1 площею 7,8 кв.м.; №13 площею 5,9 кв.м.; №14 площею 3,9 кв.м.; №16 площею 38,7 кв.м.; №21/1 площею 4,3 кв.м.; що становить 41,3/100 (0,413); 35,5/86 (0,355); 2) із земельної ділянки площею 0,11 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 377,0 кв.м., що позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 9,976-5,730-2,495-4,080-2,540-3,552-27,658-2,350-51,746-10,418. - виділити відповідачу та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 3) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] , виділити приміщення: №2/1 площею 3,5 кв.м.; №4/2 площею 7,2 кв.м.; №5 площею 22,7 кв.м.; №6 площею 9,7 кв.м.; №7 площею 18,8 кв.м.; №11/2 площею 37,1 кв.м.; №12 площею 21,8 кв.м.; №15 площею 6,7 кв.м.; №17 площею 5,6 кв.м.; №18 площею 23,2 кв.м.; №19 площею 20,3 кв.м.; №21 площею 4,7 кв.м.; що становить 58,7/100 (0,587); 50,5/86 (0,505). 4) із земельної ділянки площею 0,11 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 696,0 кв.м., що позначена на плані зеленим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 48,418-19,640-27,658-2,770-13,362-2,725-9,976-11,708. Залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 26,0 кв.м., що позначена на плані жовтим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (90,0), в м.: 13,362-2,770-3,552-2,540-4,080-2,495-5,30-2,725. Після розірвання шлюбу у вказаному будинку продовжує проживати відповідач - колишня дружина. Крім цього, вона змінила замки в будинку та не пускає позивача до даного будинку. Він неодноразово повідомляв відповідача щодо необхідності користування майном, яке було розділене між ними рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07.03.2023 р. у справі №570/1268/17, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його пропозиції та вимоги. Відповідач не визнає його права на даний будинок та вважає, що він належить лише їй. Він неодноразово звертався до органів Національної поліції України з метою захисту свого порушеного права. 08.04.2024 р., 28.05.2024 р., 31.05.2024 р. та 05.06.2024 р. він звертався до ВП №1 Рівненського районного управління ГУНП в Рівненській області із заявою про чинення перешкод в користуванні нерухомим майном, а саме належною йому частиною житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . Факт його звернення до поліції підтверджується листом ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 16.09.2024 р. №3зі/201/15-224 та листом ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 20.05.2024 р. №6013/200-2024. Враховуючи, що відповідач перешкоджає йому в користуванні його майном та відмовляється врегулювати спір мирним шляхом, він вимушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом примусового вселення його до житлового будинку. Наводить положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 321, 391, ч.2 ст.386, 387 ЦК України, Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 07.02.2014 р. №5, ст. ст. 9, 155 ЖК України. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Кушнір Н.В. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 23). Ухвалою суду від 12.11.2024 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.35). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.12.2024 р. в особі судді Кушнір Н.В., суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявленого відповідачем [PERSON] відводу. Разом з тим, суд вважав за необхідне задовольнити заяву про відвід судді за суб`єктивним критерієм, тому задовільнив відвід судді Кушнір Н.В. від розгляду вказаної цивільної справи (а.с.41-42). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 14.01.2025 р. в особі судді Гнатущенко Ю.В. прийнято до провадження вказану справу та призначено судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.02.2025 р. усне клопотання представника [PERSON] - адвоката Мамай І.Є. про поновлення строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву вх.2620 від 17.02.2025 р. задоволено; поновлено строк для подання відповіді на відзив та прийнято відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 13.06.2025 р. поновлено процесуальний строк відповідачу [PERSON] для долучення до матеріалів справи доказів. У відзиві вх. 19300 від 12.11.2024 р. представник відповідача [PERSON] - адвокат Твердий М.К. вказує, що позивач не підтверджує допустимими доказами наявність у нього права власності на частину житлового будинку по [ADDRESS] , за захистом якого він звернувся до суду. Не підтверджує позивач і факту його особистого звернення до відповідачки надати ключі від входу у будинок, а відповідачка у свою чергу, заперечує і цей факт, і факт інформування її про нього і з боку працівників поліції. Позивач також не обґрунтовує чому він для усунення його права на користування належною йому частиною будинку, яке випливає із судового рішення, не звернувся за його захистом у порядку виконання цього рішення до відділу ДВС, а звернувся до суду, у якого відсутні повноваження примусового виконання рішення суду. Як додаток до відзиву долучає довідку із ЄДР речових прав на нерухоме майно, яка підтверджує наявність у позивача речового права лише на земельну ділянку, створення перешкод у користуванні якою предметом спору не являється. (а.с. 30, 31). У відповіді на відзив вх. 2620 від 17.02.2025 р. представник позивача адвокат Мамай І.Є. наводить положення ст. ст. 317, 319 ЦК України та вказує, що відповідно до рішення Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/1268/17 виділено в натурі майно, набуте під час перебування у шлюбі, а саме земельну ділянку та будинок. На виконання рішення суду від 07.03.2023 р. у справі №570/1268/17 видано виконавчий лист від 09.04.2024 р., який направлено для виконання до Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУ МЮ. Повідомленням про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 31.01.2025 р. та вказано, що виконавчий лист не відповідає вимогам ст.4 ЗК «Про виконавче провадження» виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення. Позивач позбавлений відповідачем можливості вільного доступу до своєї частки будинку. Такий доступ потрібен в тому числі для оформлення документів на будинок, а саме складання Технічного паспорта на свою частку майна. Такий документ потрібен для реєстрації права власності в Реєстрі майнових прав. Однак відповідач чинить перешкоди в такому доступі до будинку і, маючи рішення суду по справі №570/1268/17, фактично користуватися цим майном позивач не може. 20.01.2025 р. [PERSON] замовив оформлення технічного паспорта на свою частку будинку у КП «Рівненське обласне БТІ», про що є відповідний рахунок на оплату №206 та квитанція від 10.02.2025 р. на суму 2786,00 грн. Наводить судову практику, а саме: постанову Верховного Суду від 15.09.2023 р. у справі №759/11403/20 (провадження №61-6579св23); постанову ВП ВС від 04.09.2019 р. у справі №761/5115/17; постанову ВП ВС у постанові від 13.10.2020 р. у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20); постанову ВП ВС від 13.10.2020 р. у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20), та положення ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК України. Також вказує про фіксацію чотирьох випадків перешкоджання позивачу користуватися майном шляхом звернення до поліції. У запереченні на відповідь на відзив вх. ЕП-1272 від 27.02.2025 р. представник відповідача адвокат Твердий М.К. вказує, що відповідач [PERSON] заперечує обставини, що підтверджують: - факт наявності у позивача можливості реалізувати право користування частиною будинку і як об`єктом права власності, і як об`єктом житла (житловим приміщенням); - факт порушення нею права позивача на користування частиною будинку і як об`єктом права власності, і як об`єктом житла (житловим приміщенням); - факт безпосередньої чи опосередкованої відмови нею позивачу у користуванні частиною будинку, яку він вважає об`єктом права своєї власності та житлом. Позивач не підтверджує допустимим доказами наявність у нього права власності на частину житлового будинку по [ADDRESS] , за захистом якого він звернувся до суду. Не підтверджує позивач і факту його особистого звернення до відповідача надати ключі від входу у будинок, а відповідач у свою чергу заперечує і цей факт інформування її про нього і з боку працівників поліції. Долучені до справи позивачем листи Відділення поліції на ім`я позивача можуть слугувати лише доказом звернення позивача до поліції, але не є доказом відмови відповідача забезпечити йому доступ у будинок. Неможливість позивача забезпечити доступ працівників КП «РОБТІ» для технічної інвентаризації її приміщень також не є доказом створення оспорюваних перешкод позивачу, що підтверджується інформацією представника відповідача КП «РОБТІ» від 25.02.2025 р. Крім того, у зв`язку із порушеннями, допущеними судом при розгляді справи №570/1268/17, частини приміщення будинку, що було виділене позивачу, не є ізольованим, а тому не може вважатися окремим житлом, придатним для проживання в ньому, зокрема і через відсутність меблів та будь-якого іншого майна. До того ж позивачем до цього часу не було вжито заходів для облаштування окремого входу до свого приміщення, у зв`язку із чим, а також із тим, що у будинку в цілому проживає лише сім`я відповідачки, надання доступу в приміщення будинку є, фактично наданням фактичного доступу позивачу до житла відповідача. За зазначених обставин навіть відмова відповідача надати ключі від замка вхідних дверей для безперешкодного доступу всередину будинку не є протиправною: не може порушувати права позивача на користування частиною будівлі ні як об`єктом його права власності (таке його право не виникло до сьогодні на підставі ч.5 ст.11 ЦК України, що підтверджується долученою до справи позивачем інформаційною довідкою із ЄДР речових прав на нерухоме майно), ні як об`єктом житла. А відсутність протиправності дій відповідача свідчить і про відсутність складу цивільного правопорушення. Просить у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Мамай І.Є. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просять його задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він немає доступу до свого житла, яке поділене рішенням суду. На даний час він проживає у батьківській хаті, бо немає змоги за станом здоров`я проживати за місцем реєстрації в м.Рівне, бо квартира [ADDRESS] знаходиться на дев`ятому поверсі. У лютому 2025 р. він звернувся в КП РОБТІ, щоб виготовити Технічний паспорт на виділену йому частину житлового будинку, однак позивач не допустила до спірного будинку для здійснення замірів. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Твердий М.К. у судовому засіданні вказують, що надані позивачем звернення до ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лише підтверджують факт звернення позивача до поліції, а не порушення нею його прав. Вказують, що спірний будинок будівництвом не завершений, однак безпідставно визнаний рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/1268/17 об`єктом права спільної часткової власності - її та позивача. Таке рішення саме по собі не є правовою підставою набуття та виникнення права власності на незавершений будівництвом об`єкт нерухомого майна - до встановлення юридичного складу виникнення такого права. На даний час державна реєстрація права власності будь-кого на будинок не здійснена, тому у позивача відсутнє право користування будинком як об`єктом права власності. Крім того, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/1268/17 був здійснений юридичний поділ будинку, який не був здійснений фізично: виділена позивачу частина будинку не ізольована від частини будинку відповідача, а тому не може використовуватися як житло (як окрема ізольована квартира). Відповідно не є порушеним право позивача на користування будинком і як житлом. Крім того, відповідач [PERSON] пояснює, що не надасть ключі від будинку позивачу, оскільки вона цього просто не може зробити, бо вхід в будинок один, і він знаходиться на частині земельної ділянки, яка згідно рішення суду виділена позивачу. Проживання позивача у належній йому частині будинку згідно з рішенням суду про поділ будинку, є неможливим, оскільки у неї виникає питання хто буде здійснювати та нести витрати по облаштуванню окремого входу, втручання у несучу стіну та інші будівельні роботи. Спірний будинок просто перетвориться на комунальну квартиру. Пояснює, що вона у спірному будинку з 2014 року проживає, а на даний час вона у цьому будинку просто «існує». Одночасно вказує про існування комунікацій у спірному будинку як то система водопостачання та опалення, однак вони до другого поверху не підключені. Відповідач, існуючи у вказаній спірній нерухомості з 2014 року, користуючись і земельною ділянкою також, які на даний час поділені за рішенням суду, не реєструє своє право власності на вказану нерухомість, оскільки вважає це своїм правом. Вона не бажає отримувати поштову кореспонденцію, надіслану судом на її адресу місця проживання: [ADDRESS] , оскільки вона там не зареєстрована. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] встановлено другу групу інвалідності з 08.12.2021 р. довічно, загальне захворювання з ур. ЦНС та в/о, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №824613 (а.с.18). Як убачається з витягу з реєстру територіальної громади №2024/007569365 від 27.06.2024 р., позивач [PERSON] з 26.06.1990 р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.8). Як убачається з паспорт громадянина України позивача [PERSON] , а саме сторінки 10, він з 17.01.2014 р. по 17.07.2014 р. був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6 зворот). Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07.03.2023 р. у справі 570/1268/17 : Задоволено цивільний позов [PERSON] , третя особа. яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно набуте до вступу в шлюбу, виділ в натурі майна, набутого під час перебування в шлюбі в порядку його поділу, усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження майном за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та поділ майна подружжя. Здійснено поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту №2 висновку судового експерта №201214/1_ФМ від 10 березня 2021 року таким чином: - виділено позивачу та визнано за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 1) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] виділити приміщення: №1 площею 2,8 кв.м.; №2/1 площею 17,9 кв.м.; №3 площею 10,1 кв.м.; №4/1 площею 9,3 кв.м.; №8 площею 5,8 кв.м.;№ 8 площею 13,3 кв.м.; №10 площею 13,5 кв.м.; №11/1 площею 7,8 кв.м.; №13 площею 5,9 кв.м.; №14 площею 3,9 кв.м.; №16 площею 38,7 кв.м.; №21/1 площею 4,3 кв.м.; що становить 41,3/100 (0,413); 35,5/86 (0,355); 2) із земельної ділянки площею 0,11 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 377,0 кв.м., що позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 9,976-5,730-2,495-4,080-2,540-3,552-27,658-2,350-51,746-10,418. - виділити відповідачу та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 3) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] , виділити приміщення: №2/1 площею 3,5 кв.м.; №4/2 площею 7,2 кв.м.; №5 площею 22,7 кв.м.; №6 площею 9,7 кв.м.; №7 площею 18,8 кв.м.; №11/2 площею 37,1 кв.м.; №12 площею 21,8 кв.м.; №15 площею 6,7 кв.м.; №17 площею 5,6 кв.м.; №18 площею 23,2 кв.м.; №19 площею 20,3 кв.м.; №21 площею 4,7 кв.м.; що становить 58,7/100 (0,587); 50,5/86 (0,505). 4) із земельної ділянки площею 0,11 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 696,0 кв.м., що позначена на плані зеленим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 48,418-19,640-27,658-2,770-13,362-2,725-9,976-11,708. Залишено в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 26,0 кв.м., що позначена на плані жовтим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (90,0), в м.: 13,362-2,770-3,552-2,540-4,080-2,495-5,30-2,725. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 56 554 грн. 86 коп. в рахунок відшкодування 1/2 вартості автомобіля "Вольксваген Кадді" 2006 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова [NUMBER] . В решті позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 23.05.2023 р. (а.с.9-15). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як убачається з відповіді начальника ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області Р. Солохненка №6013/200/04-2024 від 20.05.2024 р., звернення [PERSON] зареєстроване в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області за №-3025 від 08.04.2024 р. розглянуте. По даному факту було проведено перевірку та прийняте рішення про завершення подальшого розгляду даного повідомлення в зв`язку з відсутністю складу правопорушення. За результатами перевірки вбачаються цивільно-правові відносини, які не являються компетенцією правоохоронних органів, а вирішуються судом в цивільному порядку, тому заявнику рекомендовано звертатися до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.16). Як убачається з відповіді начальника ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області Р. Солохненка №Ззі/201/15-2024 від 16.09.2024 р., «… 05.06.2024 р. до ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення зі служби 102 [PERSON] , 1963 р.н., прож. [ADDRESS] про те, що за вказаною адресою вранці виник конфлікт з колишньою дружиною [PERSON] , 1964 р.н., яка не давала зайти до будинку який розділений на двох згідно рішення суду. Вказане зверненя зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області за №5046від 05.06.2024 р. Працівниками ВП м№1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області було проведено перевірку за результатами якої у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, було прийнято рішення про розгляд звернення за «спрощеним алгоритмом розгляду» відповідно до Наказу НПУ від 03.04.2017 р. 31.05.2024 зі служби 102 до ВП №1 Рівненського РУП надійшло повідомлення [PERSON] , 1963 р.н., про те, що за адресою: [ADDRESS] , виник конфлікт з колишньою дружиною [PERSON] , 1964 р.н., яка не дає зайти до будинку, який розділений на дох згідно рішення суду. Заявник перебуває у с. Богданівка (Корецький р-н.). Вказане звернення зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській обл. за №4856 від 31.05.2024 р. Працівниками ВП м№1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області було проведено перевірку за результатами якої у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, було прийнято рішення про розгляд звернення за «спрощеним алгоритмом розгляду» відповідно до Наказу НПУ від 03.04.2017 р. 28.05.2024 р. зі служби 102 до ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення [PERSON] , 1963 р.н., про те, що за адресою: [ADDRESS] , виник конфлікт з колишньою дружиною [PERSON] , яка не дає зайти до будинку який розділений на двох. Вказане звернення зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській обл. за №4752 від 28.05.2024 р. Працівниками ВП м№1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області було проведено перевірку за результатами якої у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, було прийнято рішення про розгляд звернення за «спрощеним алгоритмом розгляду» відповідно до Наказу НПУ від 03.04.2017 р. 08.04.2024 р. до ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшла заява [PERSON] , 1963 р.н., жителя [ADDRESS] , який просить допомогти розібратися в ситуації, що склалася з колишньою дружиною, яка не допускає заявника до користування частиною будинку за адресою [ADDRESS] , згідно з рішенням суду по розподілу майна. Вказане звернення зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області за №3025 від 08.04.2024 р. У зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, працівниками ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області прийнято рішення про припинення розгляду даного звернення згідно ЗУ «Про звернення громадян» та подальше направлення матеріалів до архіву.» (а.с.17) 09.04.2024 р. Рівненський районний суд Рівненської області видав виконавчий лист у справі №570/1268/17. Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів Номер інформаційної довідки 403261370 від 12.11.2024 р. за запитом Твердого М.К. за параметрами запиту [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , останній є власником земельної ділянки к.н. 5624683000:02:013:0515, площею 0,0377, РНОНМ 2870291356246; номер відомостей про речове право: 53486352, дата державної реєстрації 22.01.2024 р., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, і.н. 71337941 від 30.01.2024 р., на підставі рішення Рівненського районного суду від 07.03.2023 №570/1268/17. (а.с.31). У повідомленні про повернення виконавчого документу (виконавчий лист №570/1268/17, виданий 09.04.2024 р.) стягувачу без прийняття до виконання від 31.01.2025 р. державний виконавець Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУ МЮ Герасимчук В.В. вказав, що виконавчий документ не відповідає вимогам ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення. 10.02.2025 р. позивач сплатив 2786 грн. згідно Рахунку на оплату №206 від 20.01.2025 р. КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо поточної інвентаризації для виготовлення Технічного паспорту на виділену йому частину житлового будинку. Суд критично оцінює доказ наданий стороною відповідача, а саме «Інформація (в порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») від 25.02.2025 р., яка містить адресата КП «Рівненське ОБТІ» та Е-mail. kprobti@ukr.net, однак доказу щодо отримання вказаного листа суб`єктом КП «Рівненське ОБТІ» останній не містить. Суд погоджується з доводами сторони позивача, що надані до суду стороною відповідача ухвала Рівненського міського суду від 29.01.1999 р. у справі №2-210/1999 та Висновок про обстеження житлового будинку по [ADDRESS] не можуть бути належними доказами у цій справі, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування у вказаному спорі, до того ж за наявності рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07.03.2023 р., яке набрало законної сили, . На думку суду, вказані докази лише свідчать про реальне існування спірного об`єкта нерухомості, яким користується та має вільний доступ відповідач [PERSON] , та яке вже було предметом поділу у цивільній справі №570/1268/17, рішення у якій набрало законної сили. Відповідно до ч.3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень», суд вважає за доцільно зауважити, що у постанові Рівненського апеляційного суду від 23.05.2023 р. у справі №570/1268/17 надано оцінку вказаному доказу за первісним та зустрічним позовом про визнання права власності на майно, набуте до вступу в шлюбу, виділ в натурі майна, набутого під час перебування в шлюбі, в порядку його поділу, усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження майном та поділ майна подружжя: «Зокрема не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржниці на неврахування судом першої інстанції мирової угоди, укладеної 1999 року. При цьому апеляційний суд враховує те, що після укладення мирової угоди сторони продовжили проживати разом та спільними силами та коштами здійснювали будівництво, чим істотно збільшили відсоток готовності об`єкту.» Заперечення сторони відповідача про вселення до спірного будинку, пославшись на те, що спірний будинок не введено в експлуатацію та не є житловим приміщенням, суд не бере до уваги, виходячи з такого. Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частинами 1,4,5 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами, встановленими частиною1 статті 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07.03.2023 р. у справі 570/1268/17 : Задоволено цивільний позов [PERSON] , третя особа. яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно набуте до вступу в шлюбу, виділ в натурі майна, набутого під час перебування в шлюбі в порядку його поділу, усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження майном за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та поділ майна подружжя. Здійснено поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту №2 висновку судового експерта №201214/1_ФМ від 10 березня 2021 року таким чином: - виділено позивачу та визнано за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 1) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] виділити приміщення: №1 площею 2,8 кв.м.; №2/1 площею 17,9 кв.м.; №3 площею 10,1 кв.м.; №4/1 площею 9,3 кв.м.; №8 площею 5,8 кв.м.;№ 8 площею 13,3 кв.м.; №10 площею 13,5 кв.м.; №11/1 площею 7,8 кв.м.; №13 площею 5,9 кв.м.; №14 площею 3,9 кв.м.; №16 площею 38,7 кв.м.; №21/1 площею 4,3 кв.м.; що становить 41,3/100 (0,413); 35,5/86 (0,355); 2) із земельної ділянки площею 0,11 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 377,0 кв.м., що позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 9,976-5,730-2,495-4,080-2,540-3,552-27,658-2,350-51,746-10,418. Відповідно до п. 54-2 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127 від 25 грудня 2015 р. Для державної реєстрації права власності у зв`язку з поділом майна, що відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), або виділом майна дружині, чоловікові із складу всього майна подружжя подається відповідні договір або рішення суду. Незалежно від наявності державної реєстрації права власності на майно за тим з подружжя (колишнього подружжя), якому таке майно переходить у власність, проводиться державна реєстрація права власності у зв`язку з набуттям права власності на майно, набуте у результаті такого поділу. За змістом ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідно до постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Враховуючи вимоги чинного законодавства, не залежно чи зареєстроване право власності на підставі Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, саме рішення суду є правовстановлюючим документом, що свідчить про виникнення права власності у [PERSON] на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 33. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 р. у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391 цс 19) - Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок: За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] вказує, що вони є чужими людьми з позивачем, їх спільне користування будинком є неможливим, тому для дотримання її прав, так і прав позивача необхідно вжити заходи по облаштуванню будинку згідно висновку експерта у справі №570/1268/17, оскільки вона не розуміє хто це все повинен оплачувати. Вона не дасть йому ключі від будинку, бо тоді він перетвориться на комунальну квартиру. Усі комунікаційні мережі електропостачання, опалення, водопостачання та водовідведення до другого поверху підведені, але не підключені. Слід зазначити, позивач та відповідач, як співвласники спірного домоволодіння незавершене будівництво готовністю 86% по [ADDRESS] , мають рівні права щодо володіння та користування цим нерухомим майном, і жоден з них не може бути обмежений у такому праві, тому суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] знята з реєстрації за цією адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Встановлено, відповідач [PERSON] тривалий час з 2014 року проживає у спірному житловому будинку по [ADDRESS] , (незавершене будівництво готовністю 86%). Відповідач [PERSON] не надає доступ до спірного домоволодіння [PERSON] , чинить йому перешкоди з посиланням на те, що наразі відсутня можливість виділити в натурі [PERSON] частину домоволодіння згідно з рішенням Рівненського районного суду від 07.03.2023 р., оскільки вона не згідна з таким поділом; вони є чужими людьми з позивачем, проживати разом не можуть. Верховний Суд висловлює позицію про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Так, саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі ЄУН № 334/815/21 та від 13 жовтня 2021 року у справі ЄУН № 759/23652/19. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тому позивач [PERSON] , як співвласник частки спірного об`єкта нерухомості, має право безперешкодно користуватися об`єктом спільної часткової власності, не втратив такого права у встановленому законом порядку, при цьому систематичні звернення позивача до поліції, однозначна висловлена відповідачем позиція щодо недопущення позивача у спірну нерухомість, свідчать про створення перешкод позивачу у користуванні вказаним майном, а тому порушене право позивача підлягає захисту, шляхом його вселення. Враховуючи, що право спільної часткової власності повинно здійснюватися за спільною згодою співвласників, а позивач [PERSON] , як співвласник, обмежений у доступі до спірного домоволодіння, відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у цьому, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про усунення [PERSON] перешкод у користуванні житловим будинком (незавершене будівництво готовністю 86%) за адресою: [ADDRESS] , шляхом його вселення у належні йому частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України суд дійшов висновку, що з відповідача, в разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору, на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved