Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути на свою користь матеріальну шкоду в сумі 5\~644,20 грн., завдану внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про наявність вироку суду від 11.12.2024, яким відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України та призначено покарання в межах санкції статті. Завданим злочином йому заподіяно шкоди на суму 5\~644,20 грн. згідно тексту вироку та встановлених судом обставин кримінального провадження, тому на підставі статей 1166, 1177, 1192 ЦК України просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 10 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦК України. До суду надійшла заява представника позивача адвоката Верхуші Я.О. про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, відсутність заяви сторони позивача про розгляд справи у заочному порядку з винесенням по справі заочного рішення, що є обов`язковою підставою для розгляду справи у такому порядку (пункт 4 частини 1 статті 280 ЦПК України), суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року у справі № 214/9218/24, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у межах санкції статті. Згідно вироку суду, [PERSON] , 13.09.2024 у період часу з 15:00 години по 19:00 годину (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), діючи повторно, в період дії воєнного стану, перебуваючи в квартирі свого знайомого [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з полиці тумби кухонного гарнітуру, що знаходиться в кухонній кімнаті вищевказаної квартири, таємно викрав належний потерпілому [PERSON] мобільний телефон марки "Орро" моделі А18, чорного кольору на [NUMBER] з серійним номером QST4NNNF45RWH60R, вартість якої, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 3621 від 17.10.2024 становить 5025,87 гривень, на якому малось захисне скло фірми "Маке" для мобільного телефону марки "Орро" моделі А18, вартість якої, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 3621 від 17.10.2024 становить 299,00 гривень, а також силіконовий чохол чорного кольору фірми "Маке" для мобільного телефону марки "Орро" моделі А18, вартість якої, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 3621 від 17.10.2024 року становить 319,33 гривень. Після чого, [PERSON] з викраденим майном з місця скоєння злочину зник в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. Внаслідок умисних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] був спричинений матеріальний збиток на суму 5644,20 гривень. Вирок не оскаржений, набрав законної сили, тому суд ураховує положення частини 6 статті 82 ЦПК України, відповідно до якої вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно частин першої, сьомої статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Таким чином, після розгляду кримінального провадження та винесення судом обвинувального вироку у справі, позивач скористався своїм правом на пред`явлення позову про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у порядку цивільного судочинства. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною першою статті 1177\~ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Для відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином, слід встановити протиправність поведінки особи, яка спричинила матеріальну шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та матеріальною шкодою. Установлено, що [PERSON] своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 185 КК України, що підтверджується вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року у справі № 214/9218/24, а отже протиправність дій відповідача установлено судовим рішенням та не спростовано відповідачем в судовому засіданні. Розмір завданих збитків позивачу [PERSON] установлено в ході досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 12024041750001322 від 15.10.2024, що підтверджується обставинами, установленими вироком суду від 11.12.2024 з посиланням на відповідні висновки експертів в рамках кримінального провадження та не оспорювалось в ході судового розгляду відповідачем [PERSON] . Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки на підставі положень пункту 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та відповідно до роз`яснень Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 10.07.2018 у справі № 713/1275/16-к, позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved