Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

02 квітня 2025 року позивач через свого представника адвоката Пархоменко Олегу Олегівну звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд: Стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ) аліменти на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ) на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 3. Стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ) аліменти на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ) на утримання дитини [PERSON] , [INFO] за минулий час з 07.02.2023 року до дати пред`явлення позову з розрахунку 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) за кожен місяць за вирахуванням сплачених сум аліментів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що З 14 листопада 2015 року [PERSON] (далі Позивач) та [PERSON] (далі Відповідач) перебували у шлюбі. [INFO] у сторін народилася спільна дитина син [PERSON] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого додається. Оригінал свідоцтва знаходиться у Позивача. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2023 року у справі №357/8792/22 шлюб між сторонами розірвано. Дана обставина підтверджується вказаним рішенням суду, копія якого додається. Оригінал зберігається у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області. Малолітній син сторін проживає разом із Позивачем та перебуває на її утриманні. Після припинення між сторонами шлюбних відносин, Відповідач в добровільному порядку здійснював на користь Позивача для утримання спільної дитини платежі в розмірі 5 000,00 - 10 000,00 грн. на місяць. Однак, ці платежі носять нерегулярний характер, сплачуються Відповідачем тільки коли у нього є на це бажання, або після нагадувань. Зокрема, за період з лютого по вересень 2023 року аліменти на утримання дитини Відповідач взагалі не сплачував, в подальшому у випадкові дати здійснював переказ коштів на рахунок позивача у сумі, визначеній на його власний розсуд по 2 000,00 грн, 3 000,00 грн., 5 000,00 грн., а саме: 17.03.2025 5 000,00 грн. 19.02.2025 5 000,00 грн. 11.02.2025 5 000,00 грн. 27.01.2025 5 000,00 грн. 11.01.2025 5 000,00 грн. 01.01.2025 5 000,00 грн. 10.12.2024 5 000,00 грн. 01.12.2024 5 000,00 грн. 09.11.2024 5 000,00 грн. 20.10.2024 2 000,00 грн. 20.10.2024 3 000,00 грн. 10.10.2024 5 000,00 грн. 27.09.2024 5 000,00 грн. 10.09.2024 5 000,00 грн. 22.08.2024 5 000,00 грн. 15.08.2024 5 000,00 грн. 04.08.2024 2 000,00 грн. 25.07.2024 3 000,00 грн. 15.07.2024 5 000,00 грн. 22.06.2024 2 000,00 грн. 12.06.2024 5 000,00 грн. 20.05.2024 5 000,00 грн. 13.05.2024 5 000,00 грн. 21.04.2024 5 000,00 грн. 13.04.2024 5 000,00 грн. 22.03.2024 5 000,00 грн. 13.03.2024 5 000,00 грн. 15.02.2024 5 000,00 грн. 24.01.2024 5 000,00 грн. 12.01.2024 5 000,00 грн. 24.12.2023 5 000,00 грн. 15.12.2023 5 000,00 грн. 27.11.2023 5 000,00 грн. 15.11.2023 5 000,00 грн. 27.10.2023 10 000,00 грн. 15.10.2023 5 000,00 грн. 22.09.2023 10 000,00 грн. 15.09.2023 5 000,00 грн. Дана обставина підтверджується випискою по банківському рахунку Позивача, копія якої додається. Оригінал зберігається у Позивача. Водночас, за домовленістю сторін Відповідач мав нести витрати на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від заробітку. З його слів, 10 000,00 грн., які сумарно він сплачує протягом місяця, відповідають 25% його доходів. Але, як стало відомо Позивачу, свій реальний розмір доходів, який є значно більшим, Відповідач приховував. Позивач неодноразово зверталася до Відповідача з проханням підтвердити розмір його реального доходу, але щоразу зустрічала негатив з його сторони з погрозами взагалі нічого не платити. На пропозицію укладення договору про сплату аліментів Відповідач також не погоджувався, мотивуючи неможливістю відвідування нотаріуса у зв`язку із проходженням військової служби, а в період відпустки також не мав на це часу. Вірогідно, що такі відмови Відповідача були пов`язані не з браком часу, а з небажанням документального оформлення зобов`язання зі сплати аліментів, для того, щоб залишити за собою можливість не платити без будь-якого примусу або відповідальності за несплату. Відповідач з січня 2023 року призваний на військову службу під час мобілізації, та як стало відомо Позивачу, проходить військову службу, в ході якої бере участь у бойових діях. За що, відповідно, окрім грошового забезпечення, отримує додаткову винагороду, розмір якої значно перевищує 40 000,00 грн. В зв`язку з чим Позивач пред`являє даний позов про стягнення аліментів з Відповідача у розмірі 1/4 частини від його заробітку щомісячно з дати пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Також, оскільки Відповідач ухилявся від утримання дитини після розірвання між ними шлюбу, Позивач також пред`являє вимогу про стягнення з Відповідача аліментів на утримання дитини за минулий час з 07.02.2023 року по дату пред`явлення позову з розрахунку 1/4 частки від заробідку (доходу) Відповідача за кожен місяць за вирахуванням сплачених сум. Відповідно до протоколу до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Судове засідання у справі призначено на 06 травня 2025 року. 06 травня 2025 року на адресу суду від представника позивача адвоката Прокудіної К.А. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача та відсутності заперечень проти ухвалення заочного рішення у справі. Через неявку сторони відповідача в судове засідання, призначене на 06 травня 2025 року, судовий розгляд у справі відкладено на 23 червня 2025 року. 12 травня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Капустіна В.В. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] за минулий час, з 07.02.2023 до дати пред`явлення позову. Відзив обґрунтовано тим, що з березня 2023 року до 18 квітня 20245 року відповідач в добровільній формі сплачував на рахунок позивача кошти на утримання дитини. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань відповідача, як і не надано доказів її відмови від отримання грошових переказів. З березня 2023 року до квітня 2025 року відповідач щомісячно перераховував на рахунок позивача грошові кошти на загальну суму 260 000,00 грн, що в середньому складає 10 000,00 грн на місяць. Отже, вимога про стягнення аліментів за минулий час обґрунтована саме незгодою позивача із розміром коштів, які відповідач сплачував у добровільному порядку на утримання дитини за домовленістю з позивачем. При цьому позивачем не надано жодних доказів того, що вона пропонувала збільшити розмір коштів, які відповідач повинен сплачувати на утримання сина, а відповідач відмовився від цього. Позивачем не надано доказів ухилення відповідача від виконання обов`язків щодо утримання свого сина. 19 червня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Капустіна В.В. надійшло клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 23 червня 2025 року через перебування у короткостроковій відпустці в період часу з 20 червня 2025 року до 25 червня 2025 року. В судовому засіданні 23 червня 2025 року представник позивача заперечила про відкладення судового розгляду через необґрунтованість клопотання представника відповідача. Суд протокольно постановив відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду через відсутність доказів на підтвердження клопотання про відкладення судового розгляду та у зв`язку з тим, що представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву висловив свою правову позицію щодо вирішення спору. В судовому засіданні 23 червня 2025 року представник позивача просила позовні вимоги задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила суду, що відповідач не систематично перераховував грошові кошти на утримання сина, розмір суми перерахованих коштів ним було визначено на власний розсуд, без погодження із позивачем. Суми, які перераховував відповідач були значно менші 1\\4 розміру від доходу відповідача, так як останній мобілізований до лав ЗСУ та періодично виконує бойові розпорядження, пов`язані з безпосереднім захистом Батьківщини. За таких підстав представник позивача просить суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі, у тому числі за минулий період за відрахуванням добровільно сплачених відповідачем грошових коштів. На запитання суду, представник позивача повідомила, що позивач вживала заходів до отримання від відповідача грошових коштів на утримання дитини за минулий період до подання позову в суд, проте спілкування між сторонами з цього приводу було лише в усному порядку, а листування між сторонами щодо необхідності сплачувати грошові кошти на утримання дитини у позивача не зберіглося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували у шлюбі між собою з 14 листопада 2015 року до його розірвання рішенням суду від 06 лютого 2023 року. За час проживання у шлюбі у сторін [INFO] народився спільний син [PERSON] . Відповідач перебуває на військовій службі у лавах ЗСУ по мобілізації. За період часу з 22 березня 2023 року до 18 квітня 2025 року відповідач перераховував грошові кошти позивачу, що не спростовується позивачем. Позов до суду подано через систему «Електронний Суд» 01 квітня 2025 року. При вирішенні справи суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Приймаючи до уваги те, що батьки зобов`язані спільно утримувати дитину, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина щомісячно в розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача, починаючи з дати пред`явлення позову до суду (01 квітня 2025 року) до досягнення дитиною повноліття. Вказана позовна вимога не заперечується стороною відповідача. В частині стягнення аліментів з відповідача на користь\~ позивача за період часу з 07.02.2023 до дати пред`явлення позову з розрахунку 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходу) за кожен місяць за вирахуванням сплачених сум аліментів суд вважає наступне: Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви ч.1 ст. 191 СК України. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років ч.2 ст. 191 СК України. Аналізуючи зміст частини другої статті 191 СК України, можна прийняти до висновку про те, що аліменти за минулий час присуджуються лише при наданні доказів вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати. В судовому засіданні на запитання суду представник позивача пояснила, що позивач вживала такі заходів, але спілкування між сторонами велося виключно в усній формі і листування між ними з цього приводу не зберіглося. За таких обставин суд констатує, що стороною позивача не надано до суду доказів того, що остання вживала заходи до стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, а останній ухилявся від їх сплати. На підтвердження факту відсутності ухилення відповідача від сплати аліментів на користь позивача свідчать виписки з банківських рахунків сторін, зокрема щодо перерахування відповідачем на рахунок позивача щомісячно грошових коштів, що в свою чергу не спростовується стороною позивача. Незгода позивача із розміром сум перерахованих відповідачем грошових коштів не свідчить про ухилення останнього від сплати грошових коштів на утримання дитини. Тому, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення аліментів з відповідача за минулий період часу (з 07.02.2023 до дати пред`явлення позову), що в свою чергу є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Правова позиція Верховного Суду у подібних за змістом правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 315/5867/17 На підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн., що становить 0,4 відсотків від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2025 року. Суд, відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України допускає негайне виконання рішення суду, в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed