Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду та після зменшення позовних вимог просила визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , який склав на користь позивача заповіт. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] прийняла спадщину, оскільки у встановлений строк звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці відсутні. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, так як при житті спадкодавець [PERSON] почав, але не встиг завершити приватизацією вказаної квартири. [PERSON] зазначила, що мати [PERSON] - [PERSON] в 1961 р. отримала ордер на вселення до спірної квартири. В січні 1961 р. вся сім`я заселилась та стала проживати у ній. Після демобілізації з армії у 1975 р. [PERSON] повернувся додому, прописався та став проживати у зазначеній квартирі. 14.08.1980р. [PERSON] був засуджений Іллічівським районним судом м. Одеси та відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років. Після відбуття покарання з 26.06.1985р. [PERSON] прописався та став постійно проживати у квартирі. Після смерті матері він переоформив на себе особовий рахунок, сплачував комунальні платежі. В листопаді 2006р. [PERSON] вирішив приватизувати квартиру та став збирати документи. Про свої наміри він повідомив свого знайомого, [PERSON] , та попросив його доглянути за квартирою на період відпустки [PERSON] з 07.11.2006р. по 25.11.2006р. Після повернення додому [PERSON] , [PERSON] з дружиною та сином не впустили його до квартири. [PERSON] дізнався, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.11.2003р. визнано за сім`єю [PERSON] право користування квартирою, а його визнано таким, що втратив право користування. Це рішення оскаржено у апеляційному порядку та скасовано. Іншою ухвалою апеляційного суду залишеною без змін касаційною інстанцією, виселено [PERSON] з цієї квартири та вселено [PERSON] . На підставі цих рішень розпорядженням голови Малиновської РДА розірвано договори найму з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відкриті виконавчі провадження та 14.04.2016р. вони виселені. 10 та 12 липня 2019р. [PERSON] звертався до органу приватизації з заявами про передачу йому у приватну власність спірної квартири, однак завершити приватизацію він не зміг, так як [INFO] помер. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.08.2020 року за [PERSON] визнано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак, станом на день звернення до суду із зазначеним позовом, у належній позивачу квартирі залишилась зареєстрованою неповнолітня [PERSON] , [INFO] . Позивач наголошує на тому, що неповнолітня з моменту реєстрації, а саме з 26.04.2016 року у вищевказаній квартирі не проживала та місцезнаходження [PERSON] та її батьків позивачу не відомо. Дані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом своїх прав як власника квартири. Від законного представника неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги він не визнав та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Мирончук Н.В. від 24 липня 2020 року по даній справі було відкрито провадження у справі (а.с. 118). Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 07.07.2023 №445 у зв`язку із відрахуванням зі штату суду Мирончук Н.В. , був проведений повторний автоматичний розподіл справи та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2023 року справу було передано на розгляд судді Громіку Д.Д. Ухвалою судді Громіка Д.Д. від 12 липня 2023 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 02.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивача надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити у повному обсязі з урахуванням раніше поданих заяв. Відповідач, який діє у законних інтересах [PERSON] до судового засідання не з`явився, неодноразово сповіщався належним чином, з будь якими клопотаннями не звертався, а тому з урахуванням неодноразового сповіщення про час та місце розгляду справи, суд приходить до висновку щодо розгляду справи за відсутності відповідача. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини. З ордеру на вселення від 06.01.1961р., виданого на підставі рішення Виконкому Одеської Міськради вбачається, що його видано [PERSON] на право заняття 2 кімнат, площею 39,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] у складі сім`ї з чотирьох осіб, серед яких значиться син [PERSON] . Згідно довідки № 070024 від 01.06.1985 р. виданої Установою Південь 311/51 [PERSON] , вбачається, що 14.08.1980 р. його було засуджено народним судом Іллічівського району м. Одеси за ст. 206 ч. 3 КК УРСР строком на 5 років позбавлення волі, відбував покарання з 02.06.1980р. по 01.06.1985р., відбуває у місце проживання - [ADDRESS] . [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] . У листі Начальника Одеського відділення залізної дороги до начальника Одеської дистанції цивільних споруджень зазначено, що у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] необхідно переоформити особовий рахунок на ім`я її сина [PERSON] на склад сім`ї одна особа, укласти з ним договір найму житлового приміщення. Відповідно до заповіту від 13.05.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., зареєстровано в реєстрі за № 995, вказано, що [PERSON] у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] на випадок своєї смерті заповів на користь [PERSON] все своє майно. [INFO] у віці 66 років помер [PERSON] (актовий запис № 7754). Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 40/2019. Згідно довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І, від 28.08.2019р. № 347/02-14 видно, що [PERSON] дійсно є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка подала заяву про прийняття спадщини 31.07.2019р. Крім того, рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлені наступні обставини. У жовтні 2003 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації м. Одеси, у якому просили визнати за ними право користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] , зобов`язати Малиновську районну адміністрацію м. Одеси укласти з ними договір найму цієї квартири. 03 листопада 2003 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням та вважаючи, що ухваленим рішенням вирішено питання про його права та обов`язки, оскільки він є наймачем цієї квартири, а суд не залучив його до участі у справі, [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. 26 лютого 2008 року ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У липні 2008 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Малиновської районної державної адміністрації м. Одеса, у якому, уточнивши його, просив виселити з квартири тимчасових мешканців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, зобов`язати Малиновську РДА м. Одеси розірвати укладений між нею та [PERSON] договір найму квартири у складі трьох осіб, зобов`язати ВГІРФО Малиновського РВ ГУМВС України в Одеській області зняти їх з реєстрації та вселити його у цю двокімнатну квартиру. У листопаді 2006 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив визнати його таким, що втратив право користування цією квартирою, кімнатою площею 17 кв.м. у квартирі. У грудні 2006 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати за ним право користування квартирою і вселити його. 24 лютого 2009 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси позови об`єднані в одне провадження. 22 червня 2012 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у задоволенні позовів відмовлено. 17 грудня 2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення суду першої інстанції скасовано в частині, що оскаржувалось, та ухвалено нове, яким вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та виселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із цієї квартири, зобов`язано Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради розірвати договір житлового найму цієї квартири, укладений з відповідачами. У задоволенні решти позову [PERSON] відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, рішення апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року залишено без змін. Таким чином, рішеннями судів на 17 грудня 2014 року встановлений правовий статус [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як таких, що не набули права користування спірною квартирою і є тимчасовими мешканцями, які підлягають виселенню з квартири, а [PERSON] вселенню в квартиру (справа № 1519/2-1346/11). 21.11.2016 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . В позові він зазначав, що більше 20-ти років користується цією квартирою добросовісно, відкрито і безперервно проживає в ній (справа № 521/19498/16). Під час розгляду цієї справи ухвалою суду від 06.08.2019 року [PERSON] залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . Ця ухвала була оскаржена представником [PERSON] та ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2019р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження, у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню. 10.01.2020р. [PERSON] подав до суду заяву про залишення без розгляду його позову про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 р. позовну заяву [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю залишено без розгляду і роз`яснено йому право на повторне звернення до суду. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.08.2020 року яке набрало чинності за [PERSON] визнано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно витягу з державного реєстру речових прав №432015977, сформованого 19.06.2025 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Реєстрація відповідача за зазначеною адресою чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю та спричиняє значні матеріальні витрати по утриманню нерухомого майна, чим вводить позивача у скрутне матеріальне становище. Позивач не в змозі реалізувати своє право власності в повному обсязі. Факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за даною адресою погіршує матеріальний стан позивача, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб, а також факт реєстрації відповідача перешкоджає власнику нерухомого майна у розпорядженні своєю власністю. Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18). З боку органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації ОМР будь-яких заперечень щодо визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , на адресу суду не надходило. Протягом судового розгляду даної справи (більше п`яти років) з боку сторони відповідача будь-якої зацікавленості у збереженні права користування неповнолітньою особою у спірній квартирі не проявлялось. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Згідно п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, судом встановлено, що позивач у визначеному законодавством порядку набув право власності на зазначене вище нерухоме майно на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.08.2020 року, яке набрало чинності та яким за [PERSON] визнано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відповідного правочину, а саме свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.2024 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, наразі, дійсно зареєстрована у квартирі під [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності. Таким чином, факт реєстрації відповідача у зазначеному будинку сам по собі підтверджує наявність перешкод для позивача у користуванні власністю, а тому позов є обґрунтований й підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 гривні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved