Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом в обґрунтування вимог якого зазначила, що вона має з відповідачем спільну дитину, яка проживає разом із нею за взаємною згодою сторін. Посилаючись на те, що відповідач не приймає участі у фінансовому забезпеченні дитини, позивачка просить визначити місце проживання сина сторін разом із нею (а.с. 69 - 76). Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивачки в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Представник відповідача яка була повідомлена про місце, день і час розгляду справи належним чином, шляхом отримання судової повістки про виклик за офіційною електронною адресою адвоката, не повідомила суду про причини свого неприбуття. При цьому, суд враховує норму частини п`ятої статті 130 ЦПК України, відповідно до якої, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Тобто, в силу наведеної норми цивільного процесуального закону, відповідач є таким, що також був належним чином повідомлений про місце, день і час розгляду справи. Враховуючи, що відповідач, який був належним чином повідомлений про місце, день і час розгляду справи в порядку вручення судових повісток, передбаченому ч. 5 ст. 130 ЦПК України, не повідомив суд про причини свого неприбуття, не подав відзив та представник позивачки не заперечив проти вирішення справи в заочному порядку, на підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Одночасно, представником відповідача надано суду письмову заяву по суті справи у якій остання повідомляє про відсутність спору між сторонами стосовно місця проживання дитини, посилаючись на те, що відповідач не заперечує факту і обставин проживання дитини разом із позивачкою (а.с. 115 - 116). Третя особа надала заяву про розгляд справи у відсутності їх представника (а.с. 156). Вислухавши вступне слово представника позивачки та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. Сторони є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23 вересня 2015 року (а.с. 19). Станом на дату постановлення цього рішення суду, за взаємною згодою сторін, дитина проживає разом із матір`ю. Ані письмово, ані в судовому засіданні представники сторін не оспорили і підтвердили дану обставину, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дана обставина, яка визнана учасниками справи, не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання. Вирішуючи справу по суті вимог, суд враховує наступне та використовує наступні норми законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Натомість, як встановлено за змістом позовної заяви, наданих в судовому засіданні під час розгляду справи по суті власних письмових пояснень представника позивачки та письмових пояснень представника відповідача, відповідач не заперечує факту і обставин проживання дитини разом із позивачкою та, станом на дату постановлення цього рішення суду, за взаємною згодою сторін, дитина проживає разом із матір`ю. Як наслідок, суд приходить до логічного і обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку між сторонами відсутній спір відносно місця проживання їх дитини. Отже, відповідачем не порушено сімейних прав позивачки стосовно проживання дитини разом із нею. У зв`язку із цим, суд обов`язково враховує правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року по справі № 127/16211/23 за якими, суд відмовляє у задоволенні позову одного із батьків про визначення місця проживання дитини разом із ним, оскільки ним не доведено, що його права порушені. Суд звертає увагу, що у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини з якою дитина фактично проживала і продовжує проживати. При цьому, батько дитини не вимагав та не вимагає зміни місця проживання дитини. Оскільки, позивачкою не доведено, що на час звернення до суду із даним позовом порушені її права, в той час коди дитина проживала і проживає із позивачкою, суд вважає, що у цьому випадку права позивачки не порушені, що не є процесуальною підставою для закриття провадження у справі, а є підставою саме для відмови у позові з цих підстав. Одночасно, суд не приймає до уваги, відхиляє та не враховує при постановленні даного рішення, відомості які містяться у наданій суду як доказ лише через дев`ять місяців після подачі позову заяві позивачки від 01 травня 2025 року до місцевого органу поліції щодо дій відповідача по спілкуванню із дитиною, оскільки позивачка не посилається на вказану заяву при обґрунтуванні своїх позовних вимог за змістом позову та не посилається на зазначені нею у вказаній заяві обставини як на підставу своїх вимог (а.с. 142). Зокрема, в новій редакції позову від 05 листопада 2024 року наданого на усунення недоліків, відсутні посилання на обставини відносно дій відповідача по спілкуванню із дитиною про які позивачка зазначає у своїй заяві від 01 травня 2025 року до місцевого органу поліції та позивачка не посилається на вказані обставини як на підставу своїх позовних вимог (а.с. 69 - 76). Проте, позивачка об`єктивно мала усі можливості викласти такі обставини навіть у первісній редакції позову від 18 червня 2024 року, оскільки заяву стосовно вказаних дій відповідача по спілкуванню із дитиною було подано позивачкою до місцевого органу поліції 01 травня 2024 року, тобто до дати подачі даного позову до суду (25 червня 2024 року). Крім того, з незалежних від суду причин, позивачка не скористалась своїм процесуальним правом визначеним статтею 49 ЦПК України змінити підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання. З урахуванням наведених вище обставин щодо відсутності спору між батьками стосовно місця проживання їх дитини, суд не досліджує та не аналізує по суті висновок органу опіки та піклування наданий у даній справі Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією за № 100-7799 від 10.06.2025 року (а.с. 157 - 160). Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов`язки. Також, станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами, обидва батьки позитивно ставляться до їх дитини. Серед іншого, суд враховує норми ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Суд зазначає, що у даному випадку без судового втручання існують найкращі інтереси дитини яка має постійне проживання разом зі своєю матір`ю. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено існування передбачених сімейним законом підстав для визначення судом місця проживання дитини сторін, оскільки саме за взаємною згодою батьків, дитина постійно проживає разом із матір`ю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача (а.с. 24). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed