Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександра Володимирівна про визнання дій нотаріуса протиправними, в якому зазначає, що 15.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександрою Володимирівною було посвідчено довіреність, зареєстровану за № 1303, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] . Крім того, 27.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. було посвідчено довіреність, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси. При вирішенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, від імені [PERSON] звернулась [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 27.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. (якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси) рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська № 206/4408/17 від 23.08.2017, з урахуванням ухвали Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 14.09.2017 про виправлення описки, встановлено факт неправильності актового запису № 9939 від 20.06.2017, зазначеного в книзі реєстрації смерті Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, де допущено помилку в графі прізвища померлого [PERSON] , що помер [INFO] , а саме зазначено « [PERSON] », замість « [PERSON] », що є підставою для внесення змін Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві до актового запису про смерть № 9939 від 20.06.2017 щодо померлого [PERSON] , вказавши прізвище « [PERSON] » замість « [PERSON] », та видачі [PERSON] свідоцтва про смерть [PERSON] , який помер [INFO] у місті Києві. Вищевказаний юридичний факт встановлювався для підтвердження родинного зв`язку [PERSON] з померлим [PERSON] для отримання спадщини. Крім того, 28.09.2017 [PERSON] від імені [PERSON] , на підставі довіреності від 15.08.2017 року, звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира, яку за вищевказаним договором відчужила [PERSON] була подарована їй братом [PERSON] - [PERSON] , а [PERSON] впевнена, що [PERSON] договір дарування не укладався. При цьому, [PERSON] є інвалідом дитинства, внаслідок чого їй встановлено II групу інвалідності безстроково та діагноз: «шизофренія галюцинаторно-пароноїдної форми». Наявність стійких розладів функцій організму у [PERSON] , що призвело до обмеження її життєдіяльності та необхідності в сторонніх допомозі, догляді і захисті. Згідно з довідки КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» Черкаської області № 2382/02 від 05.11.2012 [PERSON] перебуває у КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня та за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та поміщення до будинку - інтернату психоневрологічного типу. Станом на 24.10.2018 [PERSON] зареєстрована та проживає в Стеблівському психоневрологічному інтернаті Корсунь - Шевченківського району Черкаської області. 13.08.2017 на ім`я заступника директора Стеблівського психоневрологічного інтернату звертався [PERSON] з клопотанням про надання дозволу на відпустку його сусідки [PERSON] з 15.08.2017 по 16.08.2017. Саме під час відпустки з 15.08.2017 по 16.08.2017, у яку [PERSON] забрав [PERSON] від імені [PERSON] було видано спірну довіреність від 15.08.2017 року, якою [PERSON] та [PERSON] було уповноважено представляти інтереси [PERSON] . Вважає дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. щодо посвідчення спірних довіреностей протиправними та незаконними, оскільки довіреності від [PERSON] оформлені з порушенням закону, адже [PERSON] є жінкою похилого віку, тяжко хворіє, в тому числі і психічно, не розуміє і не розуміла значення своїх дій та не могла ними належним чином керувати, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ведуть себе не добросовісно, не на корись [PERSON] , а у власних інтересах. Оспорювані довіреності не відповідають внутрішній волі [PERSON] , тому повинні бути визнані недійсними. Вважає дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. протиправними і такими, що порушують його права, оскільки, від імені [PERSON] іншими відповідачами чиняться перешкоди у реалізації його права власності, а тому він змушений звернутись до суду з даним позовом. Вважає, що спірні довіреності є недійсними з огляду на наступне. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, що визначено ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Таким чином, оскільки, [PERSON] мала та має обмежене усвідомлення стосовно навколишнього світу, безпосередньо не цікавиться ані судовими спорами, ані долею квартири брата, то спірні довіреності нею були укладені під впливом [PERSON] , [PERSON] та відповідно [PERSON] , [PERSON] без усвідомлення дійсної природи правочинів, їхньої мети та наслідків. Враховуючи викладене, вважає, що довіреність від 15.08.2017 року, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] та довіреність від 27.10.2017 року, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] є недійсними, оскільки [PERSON] , враховуючи встановлені діагнози та потребу у догляді психоневрологічного типу, не усвідомлювала значення своїх дій під час видачі довіреностей та не могла керувати ними. Просить суд визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександри Володимирівни щодо посвідчення довіреності від 15.08.2017, зареєстрованої за № 1303, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] та довіреності від 27.10.2017, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси. Визнати недійсною довіреність від 15.08.2017, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександрою Володимирівною та зареєстрованою за № 1303, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] . Визнати недійсною довіреність від 27.10.2017, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександрою Володимирівною, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси. Стягнути в рівних частинах з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати. Відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона не визнає позовних вимог [PERSON] 15 серпня 2017 року для допомоги у оформленні у спадщини після смерті брата вона видала довіреність на своїх родичів [PERSON] та [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., р.№ 1303, без права передоручення, строк дії довіреності три роки - до 15 серпня 2020 року. У зв`язку з тим, що в процесі оформлення спадщини з`ясувалось незаконне відчуження спірної квартири і виник спір, який необхідно вирішувати в суді, то 27 жовтня 2017 року вона дала довіреність на ім`я адвокатів [PERSON]. та [PERSON] яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., р.№ 1753. Строк дії довіреності було визначено на три роки - до 27 жовтня 2020 року без права передоручення. Даними довіреностями вона уповноважила [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на представлення інтересів та захист своїх прав та свобод, бути представниками та вести всі її справи у судах загальної юрисдикції усіх інстанцій та судах іншої юрисдикції, з усіма правами наданими позивачу, відповідачу, які перелічені у процесуальних кодексах. Дані довіреності були видані у зв`язку із необхідністю отримання документів для подання до нотаріальної контори при оформленні спадкової справи та отримання правової допомоги, зокрема, при розгляді цивільної справи за її позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.M., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний О.С. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію у Голосіївському районному суді м. Києва. Необхідність даного позову виникла у зв`язку із незаконним позбавленням її законного права на спадкування нерухомого майна після померлого рідного брата [PERSON] . Позивач [PERSON] , дізнавшись про звернення до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, та ухвалу суду про забезпечення позову шляхом заборони відчуження предмету договору та арешту квартири, з метою уникнути наслідків своїх дій, уклав договір купівлі-продажу із [PERSON] , інтереси якої представляла її дочка [PERSON] , яка проживає та зареєстрована на непідконтрольної території ( м. Донецьк). 03.09.2018 року вона звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві з заявою про злочин відносно осіб, які в незаконний спосіб заволоділи спадковим майном і 04.09.2018 року до ЄРДР внесено відомості за номером кримінального провадження 12018100010008416. [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання протиправними дій приватного нотаріуса Бурлак О.В., яка посвідчувала довіреність яку вона видала, посилаючись на те, що вона є інвалідом 1 групи за станом свого психічного стану не могла підписати довіреність і має намір клопотати про призначення в рамках цієї справи судової психіатричної експертизи. Такі твердження позивача не відповідають дійсності та є незаконними по відношенню до неї. Вона дійсно є інвалідом 2 групи з дитинства, з 2012 року проживає в Стеблівському психоневрологічному інтернаті, основною діяльністю якого є надання послуг щодо догляду із забезпеченням проживання для осіб похилого віку та інвалідів. Позивач розповсюджує стосовно неї інформацію яка не відповідає дійсності, робіть запити в медичні заклади стосовно стану її здоров`я без її згоди. Вона ніколи не визнавалася недієздатною, і має конституційне право на судовий захист та представлення своїх інтересів та захист прав у суді. Цім позовом позивач намагається «відновити» своє право та інтерес на отриману у незаконний спосіб квартиру по справі, де він є стороною, шляхом ініціювання штучного позову, що свідчить про зловживання своїми правами. Просить суду відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не визнає позовних вимог. Зазначив, що 15 серпня 2017 року для допомоги у оформленні у спадщини після смерті брата, [PERSON] видала довіреність на його ім`я, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., № 1303, без права передоручення, строк дії довіреності три роки - до 15 серпня 2021 року. Виданою довіреністю [PERSON] уповноважила його бути її представником в усіх державних, громадських, правоохоронних та інших організаціях, установах, підприємствах з питань ведення справи по оформленню спадкових прав на майно, що залишилось після смерті її брата [PERSON] . Жодного пункту, який би надавав йому право розпоряджатись власністю [PERSON] в довіреності не має. Довіреність була видана лише з метою захисту особистих прав та інтересів [PERSON] , збору необхідних документів для оформлення спадщини на її ім`я. В процесі підготовки оформлення документів для отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом було виявлено, що право власності на спадкову квартиру [ADDRESS] належить іншому власнику - позивачу по цій справі [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 29 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1337202380000, право власності № 22061956), продавцем за яким зазначена [PERSON] . Право власності у [PERSON] на зазначену квартиру виникло, нібито, на підставі договору дарування, посвідченого 25 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В., р. № 1417. Але ні в реєстрі БТІ, а ні в Реєстрі прав власності, а ні в Реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на ім`я [PERSON] , не зареєстровано. Згідно архівної довідки від 13.10.2017 року запис про посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 25 червня 2009 року за реєстровим номером 1417 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Грицаєнко В.В. відсутній. [PERSON] ніколи не визнавалася недієздатною, і має конституційне права на судовий захист та представлення іі інтересів. Довіреність яку позивач просить визнати недійсної, була дійсної лише до 15 серпня 2020 року. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Від відповідачів [PERSON] , та [PERSON] через канцелярію суду надійшов відзив, в якому зазначено що вони не визнають позовних вимог [PERSON] . Вони є адвокатами. 27 жовтня 2017 року на них відповідачем [PERSON] було видано довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., р.№ 1753. Строк дії довіреності було визначено на три роки - до 27 жовтня 2020 року без права передоручення. Даною довіреністю було передбачено надання ним прав на представлення інтересів та захист прав та свобод [PERSON]., бути представниками та вести всі її справи у судах загальної юрисдикції усіх інстанцій та судах іншої юрисдикції, з усіма правами наданими позивачу, відповідачу, які перелічені у процесуальних кодексах. Дана довіреність була видана у зв`язку із необхідністю надання правової допомоги, зокрема, при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення державну реєстрацію у Голосіївському районному суді м. Києва. Необхідність даного позову виникла у зв`язку із незаконним позбавленням [PERSON] її законного права на спадкування нерухомого майна після померлого рідного брата [PERSON] . В процесі підготовки оформлення документів для отримання свідоцтва право власності в порядку спадкування за законом було виявлено, що право власності на спадкову квартиру [ADDRESS] належить іншому власнику, а саме: [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 29 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1337202380000, право власності № 22061956), продавцем за яким зазначена [PERSON] . Одночасно із довіреністю, ними було надано до матеріалів справи ордера адвокатів, встановленого на той час зразку відповідно до договорів про надання правової допомоги. Фактично позивач [PERSON] звернувся до суду саме за захистом і відновленням прав та інтересів, які він вважає порушеними на підставі виданої довіреності для представлення інтересів [PERSON] у Голосіївському районному суді м. Києва при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та іншими про визнання угод недійсними, вважаючи, що ця довіреність видана у відсутності у належний спосіб оформлення їх повноважень. Крім того, водночас, навіть у випадку визнання довіреності недійсною, їх дії не створюють будь-яких юридичних фактів для [PERSON] . [PERSON] не визнавалася недієздатною, і має конституційне права на судовий захист та представлення її інтересів та захист її прав у суді. Таким чином, позивач намагається «відновити» своє право та інтерес на отриману у незаконний спосіб квартиру по справі, де він є стороною, шляхом ініціювання даного позову, що свідчить про зловживання своїми правами. Згідно зі статтями 40, 42, 44 ЦПК України 2004 року кожна сторона має право на участь у цивільній справі як особисто, так і через представника. У спірній довіреності визначається повноваження представника в суді. Таким чином, перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу, в якій така довіреність надана. Отже, при розгляді саме цих справ суду і належить перевірити законність виданої для участі в судовому процесі довіреності на представництво інтересів у суді. Про існування виданої їм довіреності позивач знав з моменту розгляду справи в Голосіївському районному суді м. Києва, а саме з 2017 року, і жодного разу не ставив питання про її недійсність. Посилання [PERSON] , на те, що довіреність на їх ім`я, як і довіреність на ім`я інших відповідачів, є важливим для цього юридичним фактом і може вплинути на процесуальні дії у іншому процесі, є безпідставними, оскільки їх представництво вчиняється виключно в інтересах довірителя і лише для довірителя, набуваючи, змінюючи чи припиняючи права та обов`язки, а не для позивача. Також зазначають, що посилання позивача на те, що вони приймали участь у слуханні цивільної справи за № 206/4408/17 у Самарському районному суді м. Дніпропетровська про встановлення факту родинних стосунків не відповідає дійсності, бо вони не були представниками [PERSON] при слуханні справи ні за довіреністю, ні за ордерами. Також звертаю увагу на те, що позивачем та його представником надані копії документів щодо стану здоров`я відповідача [PERSON] , які складають лікарську та медичну таємницю, тобто отримані у злочинний спосіб, і не можуть бути використані в якості належних доказів. Просять суд відмовити в задоволенні позову. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. через канцелярію суду подала відзив на позов, в якому зазначає, що нею 15 серпня 2017 року за реєстровим № 1303 від імені [PERSON] було посвідчено довіреність на ведення спадкової справи після смерті її брата - [PERSON] , померлого [INFO] та 27 жовтня 2017 року від її же імені було посвідчено довіреність на ведення справ у судах. З приводу вчинення цих нотаріальних дій повідомляє наступне. [PERSON] була у приміщенні, де вона здійснює свою нотаріальну діяльність, особисто, надала їй свій паспорт та картку фізичної особи платника податків та мала з нею особисту бесіду з питань вчинення вказаних нотаріальних дій. Жодних сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності [PERSON] на момент посвідчення довіреностей, не було. Крім того, ці довіреності були вчинені [PERSON] в захист своїх власних інтересів, тобто для отримання у власність успадкованого нею майна, тобто не на розпорядження цим майном, а саме на отримання у власність. З цього приводу не зрозуміло, які саме інтереси позивача - [PERSON] було порушено при посвідченні цих довіреностей. На видачу та посвідчення спірних довіреностей мали місце наступні факти. Факт особистої присутності [PERSON] у приміщенні приватного нотаріуса Бурлак О.В. на час посвідчення довіреностей та особистого підписання довіреностей. Факт смерті [PERSON] . Факт родинних відноси [PERSON] та [PERSON] , тобто виникнення у останньої права на спадщину. Також факти своєчасного прийняття спадщини [PERSON] , наявності у [PERSON] майна а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] . що є спадковим майном та є зареєстрованою в БТІ міста Києва на ім`я [PERSON] також факт того, що право власності на квартиру, що є спадковим майном, було протиправно зареєстровано на [PERSON] , та що [PERSON] за життя не розпоряджався своєю власністю (не продавав її, не дарував та не відчужував її іншим жодним способом) також найшли своє підтвердження у відповідних документах. Також зазначає, [PERSON] а ні на момент посвідчення вказаних вище довіреностей, а ні на цей момент не є такою, що визнана недієздатною даний факт підтверджується відсутністю рішення суду про визнання [PERSON] недієздатною. Щодо того, що [PERSON] «тяжко хворіє, в тому числі психічно, не розуміє і не розуміла значення своїх дій та не могла ними належним чином керувати, і відповідачі по справі ведуть себе не добросовісно, не на користь [PERSON] , а у власних інтересах» - то це є домислами та виданим бажаного за дійсне та не підтверджується жодними документами. Та навпаки, документом, що надано самим же позивачем, а саме копією договору про надання соціальних послуг психоневрологічним інтернатом від 28 березня 2018 року за № 89-р та прийняття на обслуговування [PERSON] у Стеблівському психоневрологічному інтернаті, який був укладений та підписаний директором цього інтернату та особисто [PERSON] підтверджується дієздатність [PERSON] . Звертає увагу суду, що ніхто не може вважатися недієздатним без відповідного на те рішення суду. Отже до набрання чинності таким рішенням особа вважається дієздатною. Також заперечує проти твердження позивача, про те, що він, немов, надсилав адвокатський запит щодо отримання інформації про обставини вчинення зазначених вище довіреностей. По-перше, такого запиту вона не отримувала, підпис на поштовому повідомленні, що додається позивачем до своєї позовної заяви, є не її. Крім того, у відповіді на скаргу на її дії як нотраіуса Міністерство юстиції України посилається на норму ст. 8 Закону України «Про нотаріат» - «Нотаріальна таємниця», за якою вважає [PERSON] та його представника особами, які не можуть отримувати відомості про зазначені нотаріальні дії. Крім того, позивачем неправильно застосовується норма ст. 50 Закону України «Про нотаріат», за якою «Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти». Тобто право на оскарження за цією статтею має особа, яка безпосередньо вчинювала нотаріальну дію. або особа, якій безпосередньо було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. У випадку посвідчення вказаних довіреностей [PERSON] не є такою особою. ЇЇ дії як нотаріуса при вчиненні спірних довіреностей не суперечать та відповідають вимогам «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012 № 296/5. Представником позивача - адвокатом Шипіловим О.В. через канцелярію суду подано відповідь на відзив у цивільній справі № 760/4396/19, в якому зазначено, що наявність в Голосіївському районному суді м. Києва цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу сторонами не оспорюється, і є одним з доказів позивача, на який він посилається у позові. Саме в межах вказаної справи були подані спірні довіреності. Докази того, що [PERSON] не має цивільної дієздатності фізичної особи, надані ним при звернені до суду, не спростовані всіма відповідачами. Наданий [PERSON] та [PERSON] у відзиві витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень у вигляді постанови Верховного суду від 26.06.2019 у справі № 205/1649/ 16-ц не може бути належним доказом на спростування його вимог, оскільки, у такому судовому рішенні відсутні його персональні дані, а саме судове рішення не посвідчено належним чином. Посилання відповідачів на те, що строк дії довіреностей закінчився, не впливає на підстави та предмет позову, оскільки, оскаржується правомірність дій приватного нотаріуса при посвідченні таких довіреностей. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] , та його представник - адвокат Шипілов О.В. в судове засідання не з`явилися. В матеріалах справи містяться заяви представника [PERSON] - адвоката Шипілова О.В. щодо розгляду справи у відсутності позивача та його представника. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, про причини неявки суд не повідомлено. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа - приватний нотаріус Бурлак О.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причини неявки суд не повідомлено. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 15 серпня 2017 року [PERSON] надала довіреність [PERSON] та [PERSON] , довіреність видана без права передоручення терміном до 15 серпня 2020 року та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., зареєстровано у реєстрі за № 1303. Зі змісту якої вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути її представниками всіх державних, громадських, правоохоронних та інших організаціях, установах, підприємствах, органах- БТІ, ЖЕК, Центрах надання адміністративних послуг, органах комунального господарства, податкових органах, органах державної міграційної служби України, банківських установах, у відділах та архівах ЗАГС (РАГС, РАЦС), в Державній або приватній нотаріальній конторі, з питання ведення справи по оформленню її спадкових прав на майно, що залишилось після смерті [PERSON] , померлого приблизно [INFO] . В довіреності міститься підпис [PERSON] та запис про те, що довіреність підписана [PERSON] у присутності нотаріуса, особу її встановлено, дієздатність перевірено. 27 жовтня 2017 року [PERSON] надала довіреність [PERSON] та [PERSON] , довіреність видана без права передоручення терміном до 27 жовтня 2020 року та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., зареєстровано у реєстрі. Зі змісту якої вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] , представлення її інтереси та захищати її права та свободи, бути представниками та вести всі її справи у судах загальної юрисдикції усіх інстанцій та судах іншої юрисдикції, з усіма правами наданими позивачу, відповідачу, які перелічені у процесуальних кодексах. В довіреності міститься підпис [PERSON] та запис про те, що довіреність підписана [PERSON] у присутності нотаріуса, особу її встановлено, дієздатність перевірено. Подано позивачем копія вказаної довіреності є не належної якості, суд позбавлений визначити номер за ким, спірна довіреність зареєстрована у реєстрі. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» закріплено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Позивач ставить вимогу про визнання протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександри Володимирівни щодо посвідчення довіреності від 15.08.2017, зареєстрованої за № 1303, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] та довіреності від 27.10.2017, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси, яку обґрунтовує тим, що довіреності від [PERSON] оформлені з порушенням закону, адже [PERSON] є жінкою похилого віку, тяжко хворіє, в тому числі і психічно, не розуміє і не розуміла значення своїх дій та не могла ними належним чином керувати, а відповідачі ведуть себе не добросовісно, не на корись [PERSON] , а у власних інтересах, оспорювані довіреності не відповідають внутрішній волі [PERSON] . Відповідно до п. 1 с. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Тобто законом передбачено, що лише у разі потреби та виникнення у нотаріуса сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності особи, нотаріусу надається відповідна довідка. Зазначені категорії є оціночними и визначаються нотаріусом у кожному конкретному випадку в залежності від тих чи інших обставин. Згідно ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Порядок вчинення нотаріальних дій передбачено «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012 № 296/5. Згідно вимог п. 1 Глави 1 І Розділу Порядку нотаріальні дії можуть вчинюватися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65-1, 66, 71, 72, 85, 103 Закону України „Про нотаріат" та інших випадків, передбачених законодавством України. Згідно вимог п. п. 1, 2 Глави 4 «Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, перевірка повноважень представника фізичної особи» порядку дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Згідно абз. 4 п. 4 Глави 4. порядку у разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник. Оскільки нотаріусом було посвідчено спірні довіреності суд приходить до висновку, що у нотаріуса при посвідченні даних довіреностей не виникало підстав вважати, що [PERSON] не має необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення даного правочинів. Крім того, зі змісту спірних довіреностей вбачається, що [PERSON] особисто була присутня при вчиненні спірних довіреностей, та особисто їх підписала, про що свідчить підпис [PERSON] на вказаних довіреностях, її особу нотаріусом було встановлено згідно паспорту, дієздатність перевірено. Посилання позивача на те, що нотаріус має відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, судом до уваги не приймаються, оскільки зазначені категорії є оціночними, та оцінюються безпосередньо самим нотаріусом у кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи. Позивачем не надано належних доказів, того, що довіреності були посвідчені без дотриманням вимог чинного законодавства. Зазначення норм закону щодо неправомірності дій нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій не визначає наявність порушеного права позивача та не дає підстав для оскарження дій нотаріуса у судовому порядку. Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника, який у відповідності до ч. 2 ст. 202 ЦК України створює обов`язки лише для особи, яка його вчинила, а для інших осіб-лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю з цими особами. Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Інша справа, що без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин. Правилами статті 202 ЦК України визначено загальне поняття правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України згідно яких зазначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Разом з тим, судом враховано висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить». Оскільки Закон України «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України 22 грудня 2010 року № 3253/5 не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину. Наведене також узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18 (провадження № 61-12723св21) та від 04 травня 2022 року у справі № 447/142/18 (провадження № 61-6341св21). Позивач ставить вимогу про визнання недійсною довіреність від 15.08.2017, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександрою Володимирівною та зареєстрованою за № 1303, якою [PERSON] уповноважила представляти свої інтереси [PERSON] та [PERSON] та визнання недійсною довіреність від 27.10.2017, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександрою Володимирівною, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси. При цьому вимогу обґрунтовує тим, що довіреності від [PERSON] оформлені з порушенням закону, адже [PERSON] є жінкою похилого віку, тяжко хворіє, в тому числі і психічно, не розуміє і не розуміла значення своїх дій та не могла ними належним чином керувати, а відповідачі ведуть себе не добросовісно, не на корись [PERSON] , а у власних інтересах, оспорювані довіреності не відповідають внутрішній волі [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно роз`яснень у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021р. у справі № 552/5808/17 зазначено, що ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Верховний Суд відзначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Верховний Суд підкреслив, що ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №161/17119/16-ц; від 12.09.2018 у справі № 522/25597/13-ц; від 18.09.2019 у справі №311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 у справі № 6-9цс12). У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі №372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З огляд судової практики КЦС ВС від 26 червня 2019 року у справі № 205/1649/16-ц (провадження № 61-12805св18), від 10 квітня 2020 року у справі № 686/22375/18 (провадження № 61-11893св19) підставою для визнання довіреності недійсною на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Твердження відповідача [PERSON] про те, що вона ніколи не визнавалася недієздатною не спростоване стороною позивача. Факт про те, що [PERSON] дійсно є інвалідом 2 групи з дитинства з 2012 року проживає в Стеблівському психоневрологічному інтернаті, основною діяльністю якого є надання послуг щодо догляду із забезпеченням проживання для осіб похилого віку та інвалідів учасниками не оспорюється. Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що станом на момент надання довіреностей 15.08.2017 року та 27.10.2017 року [PERSON] не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними, що в силу ст. 225 ЦК України стало б причиною для визнання правочину недійсним. Під час розгляду справи зі сторони позивача не надходило клопотань, щодо призначення судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану [PERSON] у момент укладення нею спірних правочинів. Рішення про визнання недієздатною [PERSON] , [INFO] не приймалося. Суд критично оцінює подані докази щодо наявності інвалідності у [PERSON] , щодо встановленого їй діагнозу «Шизофренія, параноїдна форма», щодо перебування [PERSON] в Стеблівському психоневрологічному інтернаті Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, оскільки, жоден поданий документ не підтверджує факту абсолютної неспроможності [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними, на час видачі спірних довіреностей. Суд вважає, що не є достатнім встановлення факту наявності у особи психічних розладів, які позбавляли її можливості повною мірою розуміти значення своїх дій та можливості керувати ними в момент укладення договору, що саме по собі не є підставою для визнання складеної в такому стані довіреності недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Також, не доведеним є посилання позивача про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ведуть себе не добросовісно, не на користь [PERSON] , а у власних інтересах, жодних належних доказів, що підтверджували даний факт суду не надано. Суд звертає увагу, що зі змісту спірної довіреності від 15.08.2017 року не надано [PERSON] , [PERSON] жодного права розпоряджатися власністю [PERSON] , в довіреності [PERSON] уповноважила [PERSON] , [PERSON] бути її представником в усіх державних, громадських, правоохоронних та інших організаціях, установах, підприємствах з питань ведення справи по оформленню спадкових прав на майно, що залишилось після смерті брата [PERSON] . Що стосується довіреності від 27.10.2017 року. В ній визначені повноваження [PERSON] , [PERSON], як її представників в суді. Згідно зі статтями 38, 40, 42, 44 ЦПК України 2004 року кожна сторона має право на участь у цивільній справі як особисто, так і через представника. У довіреності визначається повноваження представника в суді. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути; договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), ) уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Крім того, Касаційним цивільним судом при розгляді справи за № 205/1649/16-ц (провадження № 61-12805св18), в якому колегія суддів посилається на Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99, в якому зроблено висновок, що за правовою природою представництво у суді є правовідношеннями, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу, в якій така довіреність надана. Отже, при розгляді саме цих справ суд має перевірити законність виданої для участі в судовому процесі довіреності на представництво інтересів у суді. Доводи [PERSON] про те, що оспорена ним довіреність від 27.10.2017 року є для нього важливим юридичним фактом, у тому числі на оскарження вчинених [PERSON] процесуальних дій в іншому процесі, є безпідставними, оскільки всі процесуальні дії, які вчинили [PERSON] та [PERSON] , вчиненні виключно в інтересах свого довірителя і лише для довірителя, набуваючи, змінюючи чи припиняючи права та обов`язки, а не для позивача. У зв`язку з наведеним підстав для оспорення в суді в окремому судовому процесі довіреності на участь у справі з підстав її недійсності у позивача немає (правова позиція Верховного Суду України - постанова від 26 червня 2019 року у справі № 205/1649/16-ц (провадження № 61-12805св18), постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 686/22375/18 (провадження № 61-11893св19). Виходячи з вищенаведеного, із заявлених позовних вимог і обґрунтування позову, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання дій нотаріуса протиправними є безпідставним та не доведеним належними і допустимими доказами, тому в його задоволенні необхідно відмовити. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed