Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ним права користування квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що він з 1974 року постійно проживав та проживає у квартирі [ADDRESS] . 31.07.2024 року йому стало відомо, що його було знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою за заявою власника. Власником квартири, де він проживає та був до недавнього часу зареєстрований, є його син [PERSON] , який успадкував квартиру після його померлого батька та діда відповідача [PERSON] . За життя у них з батьком була домовленість, що він заповість квартиру на онука, щоб в майбутньому уникнути переоформлення, оскільки він заповів би квартиру на сина. [PERSON] помер [INFO] , син отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом 17.04.2013 року. Після розірвання шлюбу між ним та [PERSON] , матір`ю відповідача [PERSON] , колишня дружина разом з сином [PERSON] у 2017 році виїхала зі спірної квартири та проживали за іншою адресою. З того часу вони у квартирі не проживають. Він постійно проживає у квартирі з народження 1974 року, сплачує комунальні послуги, несе витрати по утриманню жилого приміщення, дбає про його належний стан. Відповідач у цьому участі не приймає. Іншого житла, де б він міг проживати чи бути зареєстрованим, у нього немає. Він побоюється, що його колишня дружина, користуючись довірою їхнього сина, намагається позбавити його права на проживання у спірній квартирі та саме вона за дорученням сина подала заяву про зняття його з реєстрації за адресою постійного проживання. Вказує, що підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, для позбавлення його права користування житловим приміщенням немає. Право користування квартирою передбачає і його реєстрацію у ній, що є його обов`язком, а не правом, особливо у період воєнного стану. Вважає, що відповідачем порушено його право користування квартирою шляхом подання заяви про зняття його з реєстрації місця проживання. З цих підстав, звернувся до суду з позовом. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом примусового виселення із квартири [ADDRESS] , стягнення судових витрат у вигляді судового збору у сумі 968 грн. 96 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15\~000 грн. \~ \~ \~ \~В обґрунтування зустрічного позову вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належала його дідові [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначає, що 25.11.2005 року між його батьком [PERSON] та його матір`ю [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] народився він, [PERSON] . З 2005 року він та його батьки проживали разом за адресою [ADDRESS] , яка належала його батькові [PERSON] . Коли йому виповнилося три роки у 2009 році вони з батьками переїхали до квартири [ADDRESS] . Разом з ними проживав його дідусь [PERSON] та його рідний старший брат [PERSON] . З 2007 року його дідусь тяжко хворів на онкологічну хворобу, мав оперативні втручання та проходив численні лікування. В цей період його доглядала його мати, в той же час батько жодної участі в цьому не брав, зловживав спиртними напоями, по декілька тижнів не з`являвся додому. З дитинства пам`ятає, що батько постійно був у нетверезому стані, проявляв агресію до всіх членів сім`ї, чим скоював насильство в сім`ї. Дудісь [PERSON] завжди не схвалював його дій, намагався їх захистити та 02 листопада 2010 року склав заповіт на його ім`я, а [INFO] помер. 17 квітня 2013 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру та став її власником. Після розірвання шлюбу його батьками у 2015 році його мама разом з ним та братом змушені були піти з їхньої квартири через нестерпні умови проживання та орендувала житло. Проте, через скрутне фінансове становище та намагання матері відновити родину, вони повернулися до належної йому квартири та проживали там разом з 2015 по 2017 рік. Однак [PERSON] продовжував зловживати спиртними напоями та застосовувати насильство, тому після того, як 07.06.2017 року він спричинив тілесні ушкодження його матері та брату, вони остаточно пішли з дому. З того часу, батько жодного разу не приймав участі у його житті, з нього були стягнуті аліменти. Таким чином, він ще тоді створив перешкоди йому у користуванні квартирою. Після досягнення повноліття у 2024 році він вирішив користуватися та розпоряджатися своїм єдиним житлом. На даний час у квартирі без реєстрації проживає його батько [PERSON] , який порушує його право власності, не утримує квартиру в належному стані, змінив дверні замки, не допускає ні його, ні його матір до квартири. Також він відмовляється звільнити квартиру та виселитися з неї, про що неодноразово повідомляв його матір. Йому відомо, що [PERSON] має кімнату у гуртожитку, яку хоч і продав своєму племіннику, однак продовжує нею користуватися. Виселення [PERSON] є законним та переслідує легітимну мету захисту прав власника. Первісна позовна заява не містить відомостей про покладення на [PERSON] надмірного тягара , він не позбавлений можливості винаймати житло, а не обмежувати його права. З цих підстав, звернувся до суду з позовом. \~ \~ \~ \~Від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому вказує, що твердження [PERSON] про нібито домовленість зі своїм батьком на час складення заповіту на його ім`я не відповідає дійсності. Вважає довідку видану ЖБК «Карат» від 12.08.2024 року про проживання [PERSON] у квартирі з 1974 року по 2024 рік неналежним та недостовірним доказом, оскільки з неї не вбачається, яким документами та інформацією про дату реєстрації місця проживання керувався голова кооперативу при її видачі. Крім того, 19 вересня 2024 року його мати за довіреністю намагалася потрапити до його квартири, однак виявила змінені дверні замки. Таким чином, йому були вчинені перешкоди у користуванні квартирою. Станом на зараз відповідач продовжує порушувати його права та створює перешкоди у розпорядженні квартирою, проведенні у ній оздоблювального ремонту та проживання у ній чи іншим чином розпорядження. Посилався на аналогічні обставини, які викладені у зустрічному позові. \~ \~ \~ \~Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказує, що син позивача з початку війни виїхав до Республіки Польщі, де знаходиться по теперішній час. [INFO] йому виповнилося 18 років. Ініціатива виселити позивача з квартири повністю належить його колишній дружині, з якою у них не збереглися дружні стосунки. Вважає, що сину бракує життєвого досвіду, щоб зрозуміти ситуацію, що склалася між його батьками, а також неможливість протистояти бажанню матері розпоряджатися вказаною квартирою. Вказує, що з сином позивач спілкується по телефону, не зважаючи на те, що він там працює, надсилає йому кошти на його банківську картку, до повноліття сплачував аліменти, борг за якими був відсутній. Те, що він постійно зловживав алкогольними напоями та застосовував фізичне та психологічне насильство не відповідає дійсності. Він багато працював і рідко бував вдома, інколи вживав алкоголь, але це не було причиною аморальної поведінки щодо членів сім`ї. З дружиною у них дійсно виникали сварки з причин відсутності взаєморозуміння в деяких питаннях. Звертає увагу на розбіжності щодо спричинення насильства у сім`ї, які містяться у одному і тому ж документі відзиві. Неодноразових викликів поліції також не було. Одного разу до них приїжджала поліції, але за його викликом, так як у нього зникли гроші та він в цьому підозрював старшого сина дружини [PERSON] , але протокол склали на нього. Між ними дійсно виникали побутові сварки, які не є психологічним насильством. Вважає, що у 2017 році колишня дружина змінила своє місце проживання, оскільки у неї були грошові зобов`язання та в той період почали надходити листи та дзвінки від колекторів/кредиторів про погашення заборгованостей. Щодо створення перешкод у користуванні квартирою вказує, що з 2022 року його син не проживає у м.Полтаві та жодного разу до квартири не навідувався, тому говорити про чинення йому перешкод у користування квартирою немає підстав. Замок у вхідних дверях він ніколи не змінював, ключі має як відповідач, так і його мати. 19 вересня 2024 року йому дійсно телефонувала колишня дружина з того приводу, що не може потрапити до квартири, але він в цей час був на роботі і не міг приїхати, про що вона знала. Про виклик поліції він дізнався вже у відзиві. З того часу, вона жодного разу не приходила, а тому ця ситуація була нею створена штучно, щоб довести перешкоди у користуванні квартирою. Він не чинить перешкод у доступі до квартири. У липні-серпні 2024 року дружина приходила до квартири а фотографувала її, він вирішив, що вона хоче здати кімнату в оренду. Про ремонт квартири мови не йшлося. Щодо кімнати у гуртожитку, то вона йому не належить, його частку була подарована племіннику, що і було домовленістю з батьком про розподіл житлових приміщень між онуками. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року зустрічний позов об`єднано із первісним позовом, задоволено клопотання сторін про виклик свідків, витребувано докази по справі. \~ \~ \~ \~Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказала, що [PERSON] категорично заперечує, що [PERSON] був гарним батьком та постійно з ним спілкувався. Більшість спогадів з його дитинства пов`язані із постійними сварками та скандалами між батьками та іншими членами родини. Зазначає, що фото, які додані до справи позивачем, є єдине з часу переїзду його з квартири у 2017 році, коли батько прийшов у відпустку з військової служби та раптово зателефонував йому щоб зустрітися, на що він погодився, так як потребував батька. Інше фото взято з його Інстаграму у 2022 році, коли він був у Польщі. Щодо аліментів, то вони були стягнуті з нього за рішенням суду і він виконував вимоги закону. З вересня 2024 року [PERSON] телефонував [PERSON] декілька раз та зробив грошовий переказ на суму 3\~000 грн. Він був цим здивований, а вже у середині листопада 2024 року отримав судову повістку до суду, тому зрозумів мотивацію його дій. Вказує, що причина зміни їхнього місця проживання не пов`язана із наявністю у його матері кредитних зобов`язань. Проте їх наявність не має жодного відношення до питання користування квартирою, а є намаганням перекласти відповідальність за власну поведінку та систематичне вчинення домашнього насильства в сім`ї. Довідку про реєстрацію місця проживання в гуртожитку у кімн. [ADDRESS] вважає неналежним доказом, так як ОСББ не є органом, який засвідчує право власності. Факт дарування [PERSON] своєму племіннику вказаної кімнати не підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав. Щодо наявності ключів від квартири у всіх членів сім`ї, то це твердження не відповідає дійсності. Його мати лише одного разу влітку 2024 року потрапила до квартири, яку їй відчинив позивач, з метою перевірки стану квартири та зробила декілька фото. Квартира перебуває у занедбаному стані, потребує ремонту, який останній раз проводився ще дідусем та бабусею відповідача. Вказує, що [PERSON] дійсно видав матері довіреність з правом розпорядження квартирою, так як сам перебуває в Республіці Польща, та хоче її продати для придбання іншого житла. Однак, зробити цього не може, так як в ній проживає його батько, який відмовляється покинути квартиру. Наполягає на відмові у задоволенні позову [PERSON] . \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву, проти задоволення якої заперечує. Вказує, що з перісним позовом [PERSON] звернувся до суду після того, як дізнався, що його знято з реєстрації. Зазначає, що право користування спірною квартирою у нього виникло з народження. Попереднім власником був його батько, а він як член сім`ї користувався та користується нею протягом тривалого часу. Його батько помер [INFO] , залишивши заповіт сину позивача [PERSON] та відповідно своєму онуку. На момент смерті батька та реєстрації права власності за сином позивача, [PERSON] постійно проживав та проживає у спірній квартирі, іншого житла не має. Вказує, що підстав для припинення сервітуту немає. Право користування вказаною квартирою виникло у [PERSON] задовго до набуття [PERSON] права власності на цю квартиру. Строк користування квартирою ніколи не визначався. Потреба в користуванні квартирою існує та не припинилася. Істотних підстав для позбавлення його права користування не наведено. Інші доводи відзиву аналогічні тим, які викладені у первісному позові та відповіді на відзив на первісний позов. Також заперечувала проти заявленого розміру судових витрат. \~ \~ \~ \~Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, в якій вказала, що право проживання позивача може бути здійснено в будь-якій іншій квартирі, зокрема, в орендованій. Він є працездатним, має задовільний стан здоров`я, у нього відсутня група інвалідності, а тому він може забезпечити себе житлом самостійно, а не за рахунок створення перешкод у користуванні житлом [PERSON] . Також зазначає, що після смерті [PERSON] , [PERSON] проживав у квартирі на підставі «мовчазної згоди» власника, оскільки він був неповнолітнім та не міг самостійно захистити своє право власності. На даний час він є повнолітнім та категорично не надає згоди на проживання, у зв`язку із здійсненням перешкод в реалізації його прав як власника. Інші доводи відповіді на відзив аналогічні тим, які викладені у відзиві на первісний позов та запереченнях, а також зустрічному позові. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року витребувано докази по справі, закрито підготовче провадження. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON] первісний позов підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечував, з підстав, вказаних у заявах по суті. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, навівши доводи, аналогічні викладеним у заявах по суті. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала, надавши пояснення аналогічні тим, які викладені у заявах по суті. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 22.08.2006 року УЖКГ, належала [PERSON] , що вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.04.2013 року, виданого державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-255 (том 2 а.с.61). \~ \~ \~ \~ [INFO] [PERSON] помер, що слідує із Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07 серпня 2012 року (том 1 а.с.38). [PERSON] 01.11.2010 року склав заповіт на все своє майно на випадок своєї смерті на ім`я онука [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с.91). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.04.2013 року, виданого державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-255, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] (том 2 а.с.61). Реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 405827618 від 28.11.2024 (а.с.102). Позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON] та батьком відповідача [PERSON] , що визнається сторонами та слідує із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Октябрським відділом РАЦС Полтавського МУЮ 31 січня 2006 року, а/з № 87 (том 1 а.с.36). Згідно Довідки виданої ЖБК «Карат» від 12.08.2024 за № 1133, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] постійно з 1974 року по 2024 рік. Своєчасно сплачує внески на утримання будинку. Заборгованість по ЖБК «Карат» відсутня (том 1 а.с.12). \~ \~ \~ \~Реєстрація місця проживання [PERSON] за вказаною адресою за період з 29.04.1991 року по 28.11.2000 року підтверджується копією паспорта позивача серії [NUMBER] та поквартирною карткою ЖБК «Карат» (том 1 а.с.251-253), а з 22.11.2016 року підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання 5312-205761-2016 від 22.12.2016 року (том 1 а.с.9). Таким чином, встановлено, що [PERSON] постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить його сину [PERSON] на праві приватної власності, був вселений в неї як член сім`ї попереднього власника [PERSON] та був у ній зареєстрований до 31.07.2024 року. За заявою власника, [PERSON] 31.07.2024 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що слідує із повідомлення Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб від 31.07.2024 року за вих. № 01-12-05-14/7616 (а.с.34). \~ \~ \~ \~При цьому, встановлено, що у власності [PERSON] відсутні об`єкти нерухомого майна у вигляді житлових приміщень, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 391378044 від 17.08.2024 (том 1 а.с.10-11). Також позивач [PERSON] сплачує за комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Платіжними інструкціями за грудень 2023 року, лютий 2024 року, квітень-липень 2024 року (том 1 а.с.15-32). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час проживає у Республіці Польща, виїхав до кордон України 14.07.2023, що слідує із відповіді Державної прикордонної служби України від 10.04.2025 року (том 2 а.с.54). Проте, разом зі своєю матір`ю [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі з 26.06.2013 року, що вбачається з Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.11.2024 року за вих. № 01-12-05-14/14300 (том 1 а.с.112). Позивач [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] з 25 листопада 2005 року по 28 вересня 2015 року, що вбачається із Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.11.2005, а/з 216 та Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28 вересня 2015 року у справі № 554/10561/15-ц про розірвання шлюбу (том 1 а.с.35, 89). На час розгляду справи [PERSON] проживає у квартирі один, мати відповідача [PERSON] у квартирі не проживає. 19.07.2024 року відповідач [PERSON] уповноважив свою матір [PERSON] представляти свої інтереси в органах державної влади, судових установах тощо, що слідує із нотаріально посвідченої довіреності Полтавського міського нотаріального округу Якименка О.В., посвідченої у м.Лодзь Республіка Польща, за № 3355 (том 1 а.с.103-105). Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У\~статті 9 Житлового кодексу\~(далі -\~ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно зі\~статтею 109 ЖК України\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У\~статті 114 ЖК України\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою\~статті 116 ЖК України\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності Згідно із частиною другою\~статті 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до\~статті 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.\~До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга\~статті 64 ЖК України). Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 395 ЦК України\~речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено\~у\~статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом\~у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У\~статті 406 ЦК України\~унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, аналіз положень\~ЖК України\~та\~ЦК України\~свідчить про те, що у частині першій\~статті 156 ЖК України\~не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Однак згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛу справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ\~визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»\~від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Саме «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України,\~\~коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53,\~від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року. Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача - органу державної влади - звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд зауважує, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи, як такий, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх. Законність виселення, яке фактично\~\~є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. У\~даній справі, встановлено,\~що\~\~ [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі, був заселений у неї з народження як член сім`ї попереднього власника [PERSON] , що не спростовано відповідачем. За матеріалами справи [PERSON] був зареєстрований у квартирі з 1991 по 2000 рік, а потім з 22.11 2016 року та по 31.07. 2024 року у період, коли власником вже був [PERSON] . Станом на час розгляду справи згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інше житло у позивача відсутнє. [PERSON] сплачує за комунальні послуги, утримує квартиру. Таким чином, він набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб. Доводи відповідача про наявність іншого житла у позивача, який фактично користується кімнатою у гуртожитку по [ADDRESS] , належною йому раніше на праві власності, ґрунтуються на припущеннях та недоведені належними доказами. Твердження [PERSON] про недопустимість як доказу довідки ЖБК «Карат», в якій вказано про період проживання позивача, є неспроможними, оскільки право власності на квартиру, як вказує відповідач, у ній і не засвідчується, а стверджується лише про проживання позивача. Також суд відхиляє твердження відповідача, що квартира знаходиться у занедбаному стані, тому є підстави для виселення [PERSON] на підставі ст. 116 ЖК України. Так, згідно ст. 157 ЦК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених\~частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України якої якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З наданих відповідачем фотокарток (том 1 а.с.206-208) не вбачається, що квартира є непридатною для проживання, житло руйнується чи псується, а інших доказів, які б беззаперечно про це свідчили, суду не надано. Крім того, судом не встановлено підстав і для виселення позивача у зв`язку із систематичним вчиненням насильства у сім`ї. Із повідомлення ГУНП в Полтавській області від 03.12.2024 року за № 426-аз-2024 слідує, що за даними інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» протягом 2007-2017 років до територіальних підрозділів ГУНП в Полтавській області надійшло одне повідомлення від [PERSON] щодо вчинення протиправних дій відносно [PERSON] 07.06.2017 року. За вказаним фактом було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП щодо [PERSON] (а.с.195 том 1). Постановою Октябрського районного суду м.Полтави від 17 липня 2017 року у справі № 554/5029/17 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП (том 1 а.с.111). [PERSON] \~є сином\~колишньої дружини\~позивача [PERSON] , що слідує із Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.11.2017 року (том 1 а.с.92). Відповідач не був потерпілим у вказані справі, будь-яких доказів вчинення насильства щодо нього, як власника, суду не представлено. Також відповідачем не доведено системного порушення правил співжиття для інших осіб, проживаючих у квартирі разом з ним. Щодо заміни замків у квартирі та не допуску власника та довіреної особи до квартири суд зазначає, що такі обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Із повідомлення Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 24.10.2024 року слідує, що 19.09.2024 року до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області засобами телефонного зв`язку надходило повідомлення [PERSON] , яке зареєстроване до єдиного обліку Полтавського РУП ГУНП за № 25133. Змістом повідомлення був конфлікт з чоловіком [PERSON] щодо зміни замків квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Перевірка проводилася відповідно до ЗУ «Про звернення громадян» на підставі відсутності ознак кримінального правопорушення у фактові звернення (том 1 а.с.94). Таким чином, сам по собі зафіксований виклик працівників поліції не є достатнім доказом стверджувати, що замки були змінені та довірена особа власника не могла потрапити до квартири, чи були створені перешкоди у користуванні квартирою. Отже, [PERSON] не є таким, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й\~статтею 116 ЖК України, для його виселення відсутні. Судом не встановлено достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав\~відповідача як власника житла на користування будинком, шляхом серйозного втручання у право\~\~позивача на повагу до житла, яким він користується з народження. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісного позову та наявність підстав для його задоволення. Разом з тим, зустрічні позовні вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. \~ \~ \~ \~Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що первісний позов задоволений у повному обсязі, проте позивач не прохав стягувати судові витрати з відповідача, про що його представник [PERSON] наголосила у судовому засіданні, судовий збір у сумі 968 грн. 96 коп. з відповідача не стягується. \~ \~ \~ \~З огляду на те, що у задоволенні зустрічного позову судом було відмовлено, судовий збір у сумі 968 грн. 96 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 15\~000 грн. покладаються на відповідача.

Outcome: approved