Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 46001,18 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.12.2021 року між ним та відповідачем укладено договір добровільного страхування майна, а саме автомобіля марки «АУДІ А3» р.н. [NUMBER] . Внаслідок ДТП, яка відбулась 20.06.2022 року, застрахований автомобіль зазнав пошкоджень і того ж дня він звернувся до відповідача з письмовою заявою про настання страхового випадку, а останній до 28.07.2022 року зобов`язаний був прийняти відповідне рішення про виплату страхового відшкодування. Згідно висновку експерта, вартість відновлювального ремонту становить 378346,89 гривень, проте, відповідач лише частково виплатив страхове відшкодування і перерахував на рахунок СТО грошові кошти у розмірі 149318,14 гривень. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, він звернувся з відповідним позовом до суду і рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17.06.2024 року стягнуто на його користь невиплачене страхове відшкодування, витрати на проведення експертизи, пеню, інфляційні втрати та три відсотки річних у загальному розмірі 271877,08 гривень, а також 10000,0 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього - 281877,08 гривень. Відповідач виконав рішення суду 22.11.2024 року, проте, з 30.07.2023 року і по 22.11.2024 року тривало прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим за цей період він повинен сплатити пеню, 3% річних та інфляційні втрати. За його підрахунками, розмір пені за вказаний період становить 10792,90 гривень, 3% річних - 8870,88 гривень, інфляційних втрат - 26337,40 гривень, а всього - 46001,18 гривень. Дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Проте, подав заяву про застосування до вимоги про стягнення пені наслідків спливу строку позовної давності, оскільки для цієї вимоги строк позовної давності становить 1 рік і рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17.06.2024 року вже було стягнуто пеню за період з 29.07.2022 року по 29.07.2023 року. Відповіді на таку заяву позивач не подав. Позовна заява поступила до суду 11.04.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.05.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Не погоджуючись з тим, що справа підсудна Личаківському районному суду м.Львова, представник відповідача подала заяву про передачу справи за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Києва. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.06.2025 року, у задоволенні заяви відмовлено. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. При цьому, представник позивача та представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Враховуючи неявку учасників справи, суд вважає за можливим розглянути подану заяву за відсутності учасників процесу. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 25.06.2025 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.12.2021 року між сторонами укладено договір добровільного страхування майна, а саме автомобіля марки «АУДІ А3» р.н. [NUMBER] (а.с.10-21). Загальна страхова сума за договором становить 550000,0 гривень. Внаслідок ДТП, яка відбулась 20.06.2022 року застрахований автомобіль зазнав пошкоджень і того ж дня позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про настання страхового випадку (а.с.22-23). З приводу розміру страхового відшкодування сторони вели письмову переписку. Відповідач добровільно перерахував на рахунок СТО страхове відшкодування у розмірі 149330,64 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.25). Не погоджуючись з розміром страхового відшкодування, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17.06.2024 року (а.с.26-36), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14.11.2024 року (а.с.37-40), такий позов задоволено частково і стягнуто з відповідача на користь позивача невиплачене страхове відшкодування, витрати на проведення експертизи, пеню, інфляційні втрати та три відсотки річних у розмірі 271877,08 гривень, а також 10000,0 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього - 281877,08 гривень. Згідно з мотивами цього рішення, суд стягнув невиплачене страхове відшкодування у розмірі 216159,25 гривень, витрати за проведення експертизи у розмірі 4500,0 гривень, а також у відповідних розмірах інфляційні втрати, три відсотки річних і пеню за період з 29.07.2022 року по 29.07.2023 року. Як вбачається з банківської виписки по рахунку позивача (а.с.41), рішення суду відповідач виконав в повному обсязі 22.11.2024 року. Оскільки прострочення виконання зобов`язання, незважаючи на ухвалення судового рішення, продовжувало тривати з 30.07.2023 року по 22.11.2024 року, з метою стягнення пені, інфляційних втрат і трьох відсотків річних за цей період, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинні на момент настання страхового випадку) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до пунктів 3, 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, а також справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021 року) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Оскільки згаданим вище рішення суду встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань до договором страхування, суд такий факт визнає преюдиційним, який тягне за собою відповідні юридичні наслідки. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 вказувала про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Також чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, і не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, від 19.06.2019 року у справі №703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі №922/795/19. Крім того, відповідно до пункту 12.3 договору страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01% від суми страхового відшкодування за кожен день прострочення але не більше ніж розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 року в справі № 489/192/17 зазначено, що «за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі». Тому, позовні вимоги про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України, а також стягнення пені згідно з п.12.3 договору є обґрунтованими, проте розмір цих штрафних санкцій позивачем розраховано невірно, у зв`язку з цим вони підлягають перерахунку безпосередньо судом. Так, згаданим вище рішенням суду встановлено, що 08.12.2022 року відповідач частково виплатив страхове відшкодування і відповідно, борг відповідача зменшився до суми 216159,25 гривень, на яку і слід нараховувати штрафні санкції, тоді як позивач у своєму розрахунку помилково нараховує штрафні санкції на суму 226266,25 гривень. За обрахунками суду, за період з 30.07.2023 року по 22.11.2024 року розмір інфляційних втрат становить 25151,22 гривень, розмір трьох відсотків річних - 8563,46 гривень, розмір пені - 10418,88 гривень. Таким чином, всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошові кошти у розмірі 44133,56 гривень (25151,22 + 8563,46 + 10418,88 = 44133,56). В свою чергу, що стосується поданої представником відповідача заяви про застосування до вимоги про стягнення пені наслідків спливу строку позовної давності, таку суд відхиляє. Дійсно, у статті 258 ЦК України визначено випадки спеціальної позовної давності і для вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) вона становить 1 рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Проте, відповідно до Закону України від 15.03.2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту «у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Враховуючи те, що як станом на час подання позову, так і на час розгляду справи воєнний стан в Україні триває, перебіг позовної давності призупинений, що виключає можливість її пропуску. Позивач відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору і тому, пропорційно розміру задоволених позовних вимог такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial