Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

Представник заявника, адвокат Страх В.О., звернувся до Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою, в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заяви зазначив, що [PERSON] з 21 червня 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . У цьому шлюбі [INFO] у подружжя народилася донька - [PERSON] . 14 жовтня 2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується записом у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу за №357. Однак після розірвання шлюбу сторони поновили свої стосунки та знову почали проживати однією сім`єю. Попри відсутність повторної реєстрації шлюбу, [PERSON] та [PERSON] підтримували фактичні шлюбні відносини, мали спільний побут, вели спільне господарство, а також продовжували виконувати взаємні обов`язки як чоловік і дружина. Усі, хто їх знав, сприймали їх як подружжя. [INFO] в них народився син - [PERSON] . На момент народження дитини шлюб між ними офіційно не був зареєстрований, а спільну заяву про батьківство вони не подавали. Через це народження [PERSON] було зареєстроване відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України - за заявою матері. Водночас з моменту народження [PERSON] та до самої смерті [PERSON] визнавав хлопчика своєю рідною дитиною. Він проживав разом з ним, брав активну участь у його вихованні, забезпеченні, проводив з ним багато часу. Батьківство [PERSON] щодо [PERSON] ніколи не ставилося під сумнів. Усі родичі, знайомі, сусіди та друзі родини знали, що [PERSON] є сином [PERSON] , і саме так його сприймали. Він опікувався дитиною, цікавився його здоров`ям, навчанням, досягненнями в школі. Разом вони відвідували заходи, гуляли, спілкувалися, і між ними були глибокі емоційні зв`язки, притаманні відносинам між батьком і сином. У побуті, в офіційному та неофіційному спілкуванні, [PERSON] завжди називав [PERSON] своїм сином, а [PERSON] - дружиною. Таким чином, фактичне батьківство ним визнавалося неодноразово і відкрито. [INFO] [PERSON] помер. До моменту смерті він постійно проживав з родиною, не залишав [PERSON] без уваги, матеріально забезпечуав дитину, виховував її та виконував обов`язки батька. З огляду на такі обставини заявник звернулася до суду з вказаною заявою в якій просить встановити факт батьківства, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Заявник у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду заяви повідомлялася належним чином, її представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності заявника, заяву підтримав та просив задовольнити. Заінтересована особа, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити заяву. Представник відділу РАЦС до суду не з`явився, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі №335/4669/23 (провадження №61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі №753/21178/21 (провадження №61-15630св23) та інших. У справі, яка є предметом розгляду, заявник просить встановити факт батьківства. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для захисту майнових прав дитини, зокрема права на отримання спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно з частиною першої, другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини. Тобто передумовою звернення до суду з заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що справи за заявами про встановлення фактів батьківства розглядаються за правилами окремого провадження, а відповідно до ст. 128 СК України справи про визнання батьківства - за правилами позовного провадження. У першому випадку передумовою звернення до суду за заявою про встановлення факту батьківства є смерть особи, батьківство якої встановлюється, а в другому - особа, батьківство якої встановлюється в судовому порядку, є відповідачем у справі. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статті 135 СК України. Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану. Визнання батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. У постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16 зазначено, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги». При вирішенні питання про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. У справі, що розглядається судом установлено таке. Заявник [PERSON] з 21.06.1997 по 04.10.2004 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 21.06.1997 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.10.2004. У період шлюбу, [INFO] , народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.03.1998. [INFO] народився - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження шлюбу серії [NUMBER] від 25.01.2011. Батьком дитини вказано [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Як убачається зі свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 02.11.1977 його батьком є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.12.1970, його батьком записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Отже, [PERSON] та [PERSON] є рідним братами. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.04.2025. Згідно з висновком молекулярно-генетичного експертного дослідження ТОВ «МАМА ПАПА» №48143 від 05.06.2025 ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є біологічним дядьком [PERSON] , [INFO] , складає 99,97%. Також судом досліджено копії фотозображень, на яких міститься заявник [PERSON] разом з чоловіком - [PERSON] та дітьми - [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи викладене, суд вважає підтвердженим факт батьківства [PERSON] , щодо сина [PERSON] , а тому заява підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ч. 7 ст. 294 ЦПК України, п. 51 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved