Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

У січні 2025 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] (далі по тексту - позивач) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач ) про стягнення 3 % річних за невиконання судового рішення. Згідно позовних вимог, позивач просив суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних у розмірі 17812, 59 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 753 160,84 грн., а також вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 214 150,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складало 5 641 334 грн 82 коп, 3 % річних за період з 01.01.2019 по 17.05.2019 у розмірі 2411,39 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складало 63 523,04 грн., а також стягнуто судовий збір. На виконання вказаного вище заочного рішення 22.10.2019 Шевченківським районним судом міста Києва видано відповідний виконавчий лист. 28.10.2019 позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві із заявою про примусове виконання рішення. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Метлушенко Г. О. від 30.10.2019 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №761/20919/19, виданого 22.10.2019 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення боргу у сумі 5 714 462 грн. 86 коп., реєстраційний номер виконавчого провадження [NUMBER]. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г. О. від 26.10.2022 виконавчий лист № 761/20919/19, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 22.10.2019 про стягнення 5 714 462 грн. 86 коп. повернуто стягувачу, у зв`язку з тим, що вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилось можливим. Станом на дату звернення з даним позовом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2019 у справі №761/20919/19 не виконано, заборгованість відповідачем не погашена. З огляду на вищенаведене, станом на день звернення з даною позовною заявою у відповідача наявний перед позивачем борг у розмірі 214 150,00 доларів США, який виник у результаті невиконання зобов?язань за договором позики від 19.02.2018. Посилаючись на вимоги ч.2 ст. 625 ЦПК України позивач вказує, що в нього виникло право на нарахування 3 % річних на суму боргу за договором позики від 19.02.2018 року за період з 18.05.2019 по 23.02.2022 року. Наводячи відповідні розрахунки відповідач вважає, що має право на стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 17812,59 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 753 160,84 грн. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 р. матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 17.01.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву з додатками, копію постанови про відкриття провадження у справі відповідачу направлено рекомендованим листом (штрих код Укрпошти 0610225819869), проте на адресу суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Ухвалою суду від 19.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи шляхом направлення судової кореспонденції до електронного кабінету відповідача в системі "Електронний суд", заяв про відкладення судового засідання не направляв. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 214 150,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складало 5 641 334 грн 82 коп., 3 % річних за період з 01.01.2019 по 17.05.2019 у розмірі 2411,39 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складало 63 523,04 грн., а також стягнуто судовий збір в розмірі 9605,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 17.10.2019 року та на його виконання 22.10.2022 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист. На підставі вищевказаного виконавчого листа від 22.10.2022 року, старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Метлушенко Г.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г. О. від 26.10.2022 виконавчий лист №761/20919/19, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 22.10.2019 про стягнення 5 714 462 грн. 86 коп. повернуто стягувачу, у зв`язку з тим, що вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилось можливим. З урахуванням тієї обставини, що рішення суду не виконано, заборгованість за договором позики перед позивачем не погашена, останній звернувся до суду, з відповідними вимогами про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст. 509, ч. 3 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Згідно з положеннями ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача грошові кошти на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19 право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, Верховний Суд у постанові по справі № 910/11249/17 від 07.02.2017 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Законом передбачено право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, що є способом захисту майнового права та інтересу останнього, оскільки надає можливість відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримати компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною відповідача не надано будь-яких доказів в розумінні положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на спростування даних обставин, як на підтвердження своїх заперечень проти позову. Щодо періоду, за який з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нараховані три проценти річних, суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути на його користь три проценти річних у розмірі 17 812, 59 доларів США за період з 18.05.2019 по 23.02.2022 за затримку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19; від 25.07.2024 у справі № 748/2841/23). Таким чином, початковим моментом нарахування трьох процентів річних на суму боргу, що стягнуто за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року, є 07.09.2019, тобто наступний день з дня ухвалення рішення, оскільки саме невиконання рішення суду від 06.09.2019р. є підставою даного позову. З урахуванням наведеного, суд провівши власні розрахунки, у межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про задоволення позову частково та стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за затримку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року в сумі 15841,23 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 669 806,81 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 698, 10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial