Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до держави російської федерації про відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан. Даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку розпочала російська федерація та здійснює на території Незалежної Держави України відносно громадян України. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши у квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані та керовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили формування «донецької народної республіки» та «луганської народної республіки». 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Луганської та Донецької областей регулярних підрозділів збройних сил рф. Факт даної війни, розв`язаної рф, що вчиняється відносно громадян України, підтверджується численними нормативно-правовими актами прийнятими державою. З 24.02.2024 року по даний час російська федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, пошкоджує, знищує майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок зазначеного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані рф, позбавлені прав, свобод та перебувають на межі гуманітарної катастрофи, у результаті відсутності їжі, медикаментів. Аналогічно в тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти, де відбуваються бойові дії. Російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та окупувавши частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф. До 24.02.2022 року позивач разом із сім`єю: чоловіком [PERSON] та доньками [PERSON] та [PERSON] проживали в м.Чернівці. Проте, з початком війни, її чоловік, виконуючи свій громадянський обов`язок, був вимушений піти захищати нашу країну, попри відсутність попереднього військового досвіду. У зв`язку зі збройною агресією рф проти України вона із доньками зазнавали душевних страждань і принижень, переносили стресс і побоювання за свою безпеку. Були порушені їх нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, вони кожного дня вживали додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушенного права, знаходились в постійному емоційному напруженні, переживаючи за батька та чоловіка. [INFO] її чоловік та батько доньок загинув під час несення військової служби. Причиною його смерті стала вибухова травма, яка була отримана в зоні проведення бойових дій у Донецькій області. Зазначена подія дуже негативно відобразилась на їх моральному стані. [PERSON] , переживаючи смерть та втрату чоловіка, вимушена сама піклуватись про своїх дітей, в той час коли країна знаходиться під постійними обстрілами з боку агресора. Відсутність чоловічої підтримки та отриманий стрес вплинули на фізичне здоров`я та її психологічний стан. Діти вже ніколи не побачать рідного батька, будучи позбавленими батьківського піклування. Обгрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 105000 євро, вважає, що це є справедливою компенсацією з агресора рф за факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що їй та її дітям завдано душевний невгамовний біль у зв`язку із загибеллю чоловіка та батька, безперервні страждання через війну. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала у зв`язку вчиненням протиправних дій, відчуття безпорадності та розчарування через війну. Просила стягнути з держави рф на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на відшкодування моральної шкоди кожній по 35000 євро з еквівалентом 1522297,00 грн. Ухвалою суду від 14.04.2025 року провадження по справі було відкрито за правилами загального провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. 16.05.2025 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади. Суд приймає до уваги, що за усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). Отже, ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Загальновідомо, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Отже, не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та російською федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії російської федерації на території України. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року по справі № 760/17232/20-ц. Крім того, у своїй постанові від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на російську федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що "такими діями російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача". Отже, на підставі викладеного суд ухвалив рішення за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] (а.с.11-12). 23.11.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано за актовим записом №1036 (а.с.20). Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14-18). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.21). Відповідно до сповіщення, надісланого 31.12.2023 року [INFO] , [PERSON] було повідомлено, що її чоловік [PERSON] [INFO] загинув близько 04 год. 00 хв. під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Нью-Йорк Донецької області при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України під час агресії російської федерації (а.с.22). Із дослідженого судом лікарського свідоцтва про смерть №8178 від 23.01.2024 року встановлено, що причиною смерті [PERSON] стала вибухова травма під час військових дій (а.с.23-24). [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] документовані посвідченнями членів сімей військовослужбовців, які загинули чи пропали безвісті під час проходження військової служби (а.с.25-27). Відповідно до частини першої\~статті 4 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Відповідно до\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] посилається на те, що з 24 лютого 2022 року по даний час Російська Федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини.\~Статтею 2 Європейської конвенції з прав людини\~передбачено, що право кожного на життя охороняється законом. Зазначила, що внаслідок агресії РФ вона, переживаючи смерть та втрату чоловіка, вимушена сама піклуватись про своїх дітей, в той час коли країна знаходиться під постійними обстрілами з боку агрессора, внаслідок чого порушено низку її прав, що завдає їй та її неповнолітнім дітям моральної шкоди. Вважає моральну шкоду в сумі 35000 євро кожній справедливою компенсацією за факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що позивачу та її дітям завдано власний душевний невгамовний біль у зв`язку з втратою чоловіка та батька, безперервні страждання через війну. Даючи оцінку наведеним аргументам, суд виходить із наступного. Так, ст.3 Конституції України регламентовано, що право людини, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети. З початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса). У постанові від 22.06.2022 року у справі № 311/498/20 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Тобто, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя\~статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Згідно з ч. 2 ст.2 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч. 1 ст.19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Враховуючи наведені вище загальновідомі обставини, суд приходить до висновку, що внаслідок військової агресії РФ проти України, позивач та її неповнолітні діти зазнали моральних втрат і душевних страждань внаслідок непоправної втрати батька та чоловіка. У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. Отже, відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя\~статті 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивачки, за захистом якого вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення позивачки до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291 св 21), від\~18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925 св 21). Відповідно до частини першої\~статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~\~\~\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). За змістом ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно частини першої та четвертої\~статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя\~статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша\~статті 1167 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.\~\~При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною третьою статті\~12, частинами першою, шостою статті\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин першої, другої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, приходить до висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, позивачка зазнала моральних втрат і душевних страждань, які виразилися у безперервному, невгамовному душевному болю, втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача та її дітей, тяжкість вимушених змін у їх житті, неможливість відновлення становища позивачів, завданого у зв`язку з збройною агресію рф, суд дійшов висновку, що заявлена сатисфакція моральної шкоди для позивачів у розмірі 35000 євро відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. З огляду на вище викладене, заявлені позовні вимоги підялгають задоволенню. Згідно пункту 22\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Отже, з відповідача в дохід держави України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 15140 грн.

Outcome: approved