Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

28.01.2025 [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Салтисюк Ю.В., звернувся до суду із позовною заявою до Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, третя особа Магдалинівська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що позивач являється онуком [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Окрім онука - Позивача, [PERSON] також мала двох дітей: сина [PERSON] та доньку [PERSON] . На момент своєї смерті [PERSON] на праві приватної власності володіла наступним нерухомим майном: - Житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] та має наступні технічні характеристики: А житловий будинок 1962 року побудови, загальною площею 73,6 м2, житловою площею 32,5 м2; «а» прибудова; «Б» - сарай; «В» - гараж; «Г» - сарай; «Д» - шийка погріба; «ПГ» - погріб; «№1» - огорожа; «№2» - ворота; «№3» - хвіртка; - Земельна ділянка, площею 0,25 гектарів, розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1222385300:02:002:0063; - Земельна ділянка, площею 0,1318 гектарів, розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222385300:02:002:0064. [PERSON] залишила заповіт, складений 15 лютого 2002 року та посвідчений секретарем Оленівської сільської ради Скочко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 07, згідно якого житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла своєму онуку [PERSON] . Земельну частку, що знаходиться в КДСП «За мир» Магдалинівського району Дніпропетровської області заповіла своїй дочці [PERSON] . Заощадження в усіх установах банку заповіла своєму синові [PERSON] . Позивач на момент смерті свої баби - [PERSON] постійно мешкав разом з спадкодавицею, за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача разом з [PERSON] , в тому числі і на момент її смерті, за адресою: [ADDRESS] більше ніхто із рідні не проживав. Зокрема, донька спадкодавиці [PERSON] постійно проживала за межами с. Оленівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, та не була зареєстрована (прописана) за адресою [ADDRESS] . Син спадкодавеці [PERSON] близько останніх 10 років до смерті матері, не проживав з нею, зокрема останні два роки до смерті спадкодавеці постійно проживав за адресою [ADDRESS] , однак при цьому був зареєстрований (прописаний) за адресою [ADDRESS] . Після смерті баби [PERSON] , Позивач не відмовлявся від прийняття спадщини за заповітом, та фактично прийняв її. Жодного спору з приводу прийняття позивачем спадщини у вигляді житлового будинку за адресою [ADDRESS] ніколи не виникало. На момент смерті [PERSON] ні син спадкодавеці [PERSON] , ні її донька (мати позивача) [PERSON] , не являлися особами, що у відповідності до положень 1241 ЦК України, мали б право на обов`язкову частку у спадщині. При складанні заповіту від 15.02.2002 року, [PERSON] взагалі не зазначила заповідального розпорядження з приводу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 046271, виданим Оленівською сільською радою 01 лютого 2000 року. Таким чином, спадкування земельних ділянок кадастровий номер 1222385300:02:002:0063 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та кадастровий 1222385300:02:002:0064 - для ведення особистого селянського господарства, що належали [PERSON] , повинно відбуватися за законом. Позивач, враховуючи положення ст. 1265 ЦК України, в якості онука [PERSON] , являється спадкоємцем за законом п`ятої черги. Жодних перешкод для прийняття спадщини після смерті [PERSON] її син [PERSON] та донька (мати позивача) [PERSON] не мали, жоден із вказаних осіб з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері, як спадкоємці першої черги, до нотаріуса чи іншого компетентного органу ніколи не зверталися та ніколи не виявляли вказаного бажання. Так, як жодні спадкоємці за законом від першої до четвертої черги, визначеної ст. 1261-1264 ЦК України, для прийняття спадщини після смерті [PERSON] відповідних заяв про прийняття спадщини не подавали, Позивач, реалізуючи право п`ятої черги, передбачене ст. 1265 ЦК України, фактично прийняв у спадщину за законом земельні ділянки кадастровий номер 1222385300:02:002:0063 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та кадастровий 1222385300:02:002:0064 - для ведення особистого селянського господарства. Прийняття спадщини Позивачем відбулося на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, в якості особи, що постійно проживала з спадкодавцем [PERSON] , на момент її смерті. Являючись особою, що фактично прийняла спадщину після смерті баби [PERSON] , Позивач 02.03.2023 року звернувся з заявою до Магдалинівської державної нотаріальної контори, для документального підтвердження факту прийняття спадщини та відповідно отримання свідоцтва про прийняття спадщини, щодо спадкового майна (будинку та земельних ділянок), за адресою [ADDRESS] . 30 жовтня 2023 року державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко В.Б. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на приватизованій земельній ділянці площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер земельної ділянки 1222385300:02:002:0063 та земельну ділянку площею 0,1318 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 1222385300:02:002:0064 в [ADDRESS] після померлої [INFO] його баби [PERSON] , так як мається ще спадкодавець за законом, який фактично прийняв спадщину після смерті матері та не заявив в шестимісячний термін про свою відмову від прийняття спадщини та помер. Позивач вважає вищезазначену правову позицію державного нотаріуса Сушко В.Б., висловлену в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 жовтня 2023 року, хибною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного. По перше, позивач, з підстав ч.3 ст. 1268 ЦК України, як особа яка постійно проживала з спадкодавцем, на підставі заповіту, в повному обсязі прийняв спадщину, що складається з будинку, з господарськими будівлям та спорудами, за адресою [ADDRESS] . [PERSON] , як син спадкодавця, не був включений до складу заповідального розпорядження матері, що стосувалося саме будинку, з господарськими будівлям та спорудами, за адресою [ADDRESS] , та не мав права на обов`язкову частку у вказаному спадковому майні з підстав ст. 1241 ЦК України. Вимогами ст. 1223 ЦК України встановлено пріоритетне право спадкування особи, яка визначена у заповіті, і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Таким чином, [PERSON] , не мав права на спадкування будинку, з господарськими будівлям та спорудами, за адресою [ADDRESS] , який належав його матері [PERSON] , ні за заповітом, ні за законом. Позивач зазначає, що син спадкодавця (дядько позивача) [PERSON] , незважаючи на наявність реєстрації (прописки), не проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] , в тому числі на момент її смерті. За місцем мешкання спадкодавця [PERSON] , її син [PERSON] не мав ні особистих речей, ні предметів побуту чи особистої гігієни. Тобто, незважаючи на наявність місця реєстрації за адресою [ADDRESS] , [PERSON] фактично за вказаною адресою не мешкав, ні тимчасово, ні постійно. [PERSON] не являється особою, яка фактично (автоматично) прийняла спадщину після смерті [PERSON] , в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦПК України, так як не являється особою, що постійно проживала з спадкодавцем на момент її смерті. Єдиною особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] являється Позивач, та відповідно Позивач володіє правом власності на вище перелічене нерухоме майно, яка перейшло до нього в порядку спадкування за заповітом та законом. [PERSON] помер [INFO] та до моменту своєї смерті ніколи не звертався з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ні до нотаріуса, ні до інших компетентних органів. Жодних спорів з приводу володіння будинком та земельними ділянка за адресою [ADDRESS] ніколи не мав. Позивач вчинив усі можливі заходи для отримання свідоцтва про право на спадщину після померлої баби [PERSON] , але не може у нотаріальній конторі отримати свідоцтво на спадщину, оскільки постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2023 року Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилося після смерті його матері. Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.10.2023 року містить відомості про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину як відносно житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами так і відносно земельних ділянок, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Внаслідок вищевказаних обставин своє порушене право, щодо визнання права власності в порядку спадкування відносно житлового будинку, з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок, що розташовані за адресою [ADDRESS] , Позивач вважає за можливе захистити виключно в судовому порядку. Позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON] [INFO] , що померла [INFO] на: житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] та має наступні технічні характеристики: А житловий будинок 1962 року побудови, загальною площею 73,6 м2, житловою площею 32,5 м2; «а» прибудова; «Б» - сарай; «В» - гараж; «Г» - сарай; «Д» - шийка погріба; «ПГ» - погріб; «№1» - огорожа; «№2» - ворота; «№3» - хвіртка. Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON] [INFO] , що померла [INFO] на: -земельну ділянку, площею 0,25 гектарів, розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1222385300:02:002:0063. -земельну ділянку, площею 0,1318 гектарів, розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222385300:02:002:0064. Ухвалою суду від 30.01.2025 позовна заява прийнята до розгляду та по ній було відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 13.03.2025 витребувано від державного нотаріуса Магдалинівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] . Ухвалою суду від 27.03.2025 закрито підготовче провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснивши, що він з бабусею [PERSON] проживав разом з 1983 року, бабуся заповіла йому житловий будинок, однак секретар сільської ради не зазначила у заповіті земельну ділянку, тому йому відмовив нотаріус. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише він. Представник відповідача - Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність. Вислухавши думку сторін, свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 сімейного кодексу № 00039938831, виданого 02.06.2023 Новомосковським відділом ДРАЦС у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) [PERSON] являлася матір`ю [PERSON] , [INFO] . (а.с. 36) Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018457341, виданого 01.08.2017 Магдалинівським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] , 30 жовтня 1982 року уклала шлюб з [PERSON] , та відповідно набула прізвище [PERSON] (а.с. 37) Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 02.08.2017 року Магдалинівським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області вбачається, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . (а.с. 15) Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є онуком [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00039050524, виданого 29.03.2023 Новомосковським відділом ДРАЦС у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що мати позивача [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище після реєстрації шлюбу на [PERSON] . (а.с. 38) Згідно свідоцтва про шлюб вбачається, що 08.10.1999 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а.с. 39) Згідно свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] народився [INFO] та його матір`ю є [PERSON] (а.с. 41) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] мала двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , яка, за життя, в зв`язку з укладенням шлюбу, декілька разів змінювала прізвище на [PERSON] , [PERSON] та останнє [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 16) На момент своєї смерті [PERSON] на праві приватної власності володіла наступним нерухомим майном: - житловим будинок, з господарськими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право приватної власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Оленівської сільської ради 29.09.1999. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно (житловий будинок) здійснена 07 жовтня 1999 року, шляхом внесення відомостей до реєстрової книги Магдалинівського бюро технічної інвентаризації, за номером 231-1. (а.с. 21); - земельною ділянкою, площею 0,25 гектарів, розташованою за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1222385300:02:002:0063, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ДП № 046271, виданим Оленівською сільською радою 01 лютого 2000 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 28-30); - земельною ділянкою, площею 0,1318 гектарів, розташованою за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222385300:02:002:0064, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ДП № 046271, виданим Оленівською сільською радою 01 лютого 2000 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 28, 32-33) Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу, виготовленого 13.03.2023 на замовлення [PERSON] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] має наступні технічні характеристики: А житловий будинок 1962 року побудови, загальною площею 73,6 м2, житловою площею 32,5 м2; «а» прибудова; «Б» - сарай; «В» - гараж; «Г» - сарай; «Д» - шийка погріба; «ПГ» - погріб; «№1» - огорожа; «№2» - ворота; «№3» - хвіртка (а.с. 23-27). Згідно заповіту, складеного 15 лютого 2002 року та посвідченого секретарем Оленівської сільської ради Скочко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 07, [PERSON] заповіла житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] своєму онуку [PERSON] . Земельну частку, що знаходиться в КДСП «За мир» Магдалинівського району Дніпропетровської області заповіла своїй дочці [PERSON] . Заощадження в усіх установах банку заповіла своєму синові [PERSON] (а.с. 17) На виконання ухвали суду від 13.03.2025 надано копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 72-80), з якої вбачається, що 02.03.2023 [PERSON] звернувся з заявою на видачу спадщини за заповітом (а.с. 75) та 30.10.2023 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 80). 30 жовтня 2023 року державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко В.Б. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на приватизованій земельній ділянці площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер земельної ділянки 1222385300:02:002:0063 та земельну ділянку площею 0,1318 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 1222385300:02:002:0064 в [ADDRESS] після померлої [INFO] його баби [PERSON] , так як мається ще спадкодавець за законом, який фактично прийняв спадщину після смерті матері та не заявив в шестимісячний термін про свою відмову від прийняття спадщини та помер. (а.с. 80 звор. стор.) Згідно паспорту позивача [PERSON] вбачається, що позивач з 16.10.2000 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13) Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] (мати позивача) померла [INFO] (а.с. 40) Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 42) Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом позивача [PERSON] . Його батьком є [PERSON] . [PERSON] є його бабусею. З бабусею проживав [PERSON] . Його батько [PERSON] був прописаний за однією адресою з бабусею, оскільки на будинок, в якому проживав його батька, відсутні правовстановлюючі документи. Його батько разом з ним проживав з 2000 року за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що його батько з 2000 року по 2005 рік не проживав разом з бабусею, а лише мав реєстрацію за однією адресою з бабусею. Крім його брата [PERSON] ніхто не звертався до нотаріальної контори за прийняттям спадщини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] . Їх бабуся померла у березні 2005 року. На момент смерті з бабусею проживав [PERSON] . ЇЇ батько [PERSON] з 2000 року проживав разом з її матір`ю та братом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Її тато помер, а мати і далі проживає у с. Оленівка разом з її рідним братом. Її батько був зареєстрований за однією адресою з бабусею, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок, в якому він постійно мешкав. Бабуся заповіла свій будинок [PERSON] , вся родина з цим погодилася, спору з цього приводу в родині не існує, до нотаріальної контори, окрім [PERSON] , ніхто не звертався. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] з народження, з 1977 року, тому вона знала [PERSON] та її дітей, оскільки вони жили по сусідству. [PERSON] , син [PERSON] , проживав у с. Оленівка, але на [ADDRESS] . [PERSON] проживала разом з [PERSON] та його дружиною у [ADDRESS] . В силу положень\~статті 1216 ЦК України\~спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень\~статті 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга\~статті 1220 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом, у відповідності до ст. 1262 ЦК України, мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Третю чергу спадкоємців за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). Згідно стаття 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У постановах Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 644/6925/19 (провадження № 61-14618св20) та від 12 липня 2021 року у справі № 449/496/18 (провадження № 61-2557св20) зазначено, що "відповідно до положень статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Таким чином, у п`яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п`ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення)". Отже, позивач [PERSON] , враховуючи положення ст. 1265 ЦК України, в якості онука [PERSON] , являється спадкоємцем за законом п`ятої черги. Судом встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, отже, спадкування на належне спадкодавцю майно, а саме: житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] здійснюється за заповітом. Земельні ділянки,\~які за\~життя належали\~ [PERSON] ,\~неохоплені заповітом,\~отже,\~спадкування на\~належне спадкодавцю\~майно,\~а саме: земельну ділянку, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 1222385300:02:002:0063 та земельну ділянку, площею 0,1318 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222385300:02:002:0064 в [ADDRESS] , здійснюється за законом. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до частини першої\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України. Сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічний висновок міститься у Постанові КЦС ВС від 26 квітня 2023 у справі № 204/1052/20. Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Таким чином, державна реєстрація місця проживання сина [PERSON] за однією адресою з спадкодавцем [PERSON] сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання на момент смерті його матері за адресою його реєстрації. Судом встановлено, що син спадкодавця [PERSON] , незважаючи на наявність реєстрації (прописки), не проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] , в тому числі на момент її смерті. [PERSON] не проживав разом з матір`ю, при цьому останні п`ять років до її смерті постійно проживав за адресою [ADDRESS] , де мешкав разом з дружиною та дітьми, вів особисте господарство, мав облаштований побут. За місцем мешкання спадкодавця [PERSON] , її син [PERSON] не мав ні особистих речей, ні предметів побуту чи особистої гігієни. Тобто, незважаючи на наявність місця реєстрації за адресою [ADDRESS] , [PERSON] фактично за вказаною адресою не мешкав ні тимчасово, ні постійно. Таким чином, [PERSON] не є особою, яка фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦПК України, так як не є особою, яка постійно проживала з спадкодавцем на момент її смерті. [PERSON] , як син спадкодавця, не був включений до складу заповідального розпорядження матері, що стосувалося саме будинку, з господарськими будівлям та спорудами, за адресою [ADDRESS] , та не мав права на обов`язкову частку у вказаному спадковому майні на підставі ст. 1241 ЦК України. Вимогами ст. 1223 ЦК України встановлено пріоритетне право спадкування особи, яка визначена у заповіті, і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Таким чином, [PERSON] , не мав права на спадкування будинку, з господарськими будівлям та спорудами, за адресою [ADDRESS] , який належав його матері [PERSON] , ні за заповітом, ні за законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживав постійно з спадкодавцем за однією адресою. Таким чином, позивач, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як особа яка постійно проживала з спадкодавцем, на підставі заповіту, прийняв спадщину, що складається з будинку, з господарськими будівлям та спорудами, за адресою [ADDRESS] , та в порядку спадкування за законом прийняв спадщину на земельні ділянки. Згідно із ч. 1\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як визначено у п . «г» ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України. Також, як вбачається з ч. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Так в судовому засіданні встановлено, що на момент своєї смерті [PERSON] на праві приватної власності володіла наступним нерухомим майном: житловим будинок, з господарськими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: [ADDRESS] ; земельною ділянкою, площею 0,25 гектарів, розташованою за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1222385300:02:002:0063 та земельною ділянкою, площею 0,1318 гектарів, розташованою за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222385300:02:002:0064. Судом встановлено, що [PERSON] є онуком [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] на момент смерті своєї бабусі [PERSON] фактично проживали разом за однією адресою, таким чином, спадкоємець [PERSON] проживав з померлою бабусею на день її смерті. За життя [PERSON] заповіла своєму онуку [PERSON] житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами. Земельні ділянки неохоплені заповітом. Після смерті [PERSON] \~ [INFO] за номером 29/2023 Магдалинівською державною нотаріальною конторою була зведена спадкова справа. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , який є онуком померлої [PERSON] , однак позивачу постановою державного нотаріуса Магдалинівської державної нотаріальної контори від 30.10.2023 було відмовлено у вчинені нотаріальної дії. Діти [PERSON] [PERSON] та [PERSON] з заявами про прийняття спадщини не зверталися. [PERSON] був зареєстрований за однією адресою з [PERSON] , але фактично за адресою реєстрації не мешкав ні тимчасово, ні\~постійно,\~в тому\~числі і\~на момент\~смерті [PERSON] .\~Після смерті [PERSON] її син - [PERSON] та донька (мати позивача) - [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері, як спадкоємці першої черги, до нотаріуса чи іншого компетентного органу не зверталися. Інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Так, як жодні спадкоємці за законом від першої до четвертої черги, визначеної ст. 1261-1264 ЦК України, для прийняття спадщини після смерті [PERSON] відповідних заяв про прийняття спадщини не подавали, позивач, реалізуючи право п`ятої черги, передбачене ст. 1265 ЦК України, фактично прийняв у спадщину за законом земельні ділянки кадастровий номер 1222385300:02:002:0063 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та кадастровий 1222385300:02:002:0064 - для ведення особистого селянського господарства та за заповітом житловий будинок. Прийняття спадщини Позивачем відбулося на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, в якості особи, що постійно проживала з спадкодавцем [PERSON] , на момент її смерті. Суд приймає до уваги в обґрунтування позову позивача той факт, що позивач вичерпав усі наявні заходи для отримання спадщини після померлої бабусі [PERSON] , але не може у нотаріальній конторі отримати свідоцтво на спадщину за заповітом та за законом, оскільки постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 30.10.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке [PERSON] заповідала своєму онуку [PERSON] та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки. Тому суд\~вважає,\~що позовні\~вимоги позивача\~про визнання\~права власності\~в порядку\~спадкування за\~заповітом та\~за законом,\~є обґрунтованими\~та такими,\~що підлягають\~задоволенню. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved