Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

У липні 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов [PERSON] до Миколаївської міської ради про визнання права власності на 4/12 частин у праві власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Звертаючись до суду із цим позовом позивач вказує на те, що 3/12 за життя належали її батьку [PERSON] , який помер [INFO] та 1/12 матері позивачки. Після їх смерті ніхто не прийняв спадщину, а позивач безперервно користувалася цим майном утримувала його починаючи з початку 2013 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2023 року відкрито провадження у справі. Ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року та від 16 вересня 2024 року витребувано докази у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Від позивача надійшла заява про розгляду справи без його участі. За такого, суд дійшов висновку про можливість провести розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2015 року спадкоємцями [PERSON] , яка померла [INFO] є: мати - [PERSON] на 1/3 частину в спадщині; дочка - [PERSON] на 1/3 частину в спадщині; чоловік [PERSON] на 1/3 частину в спадщині. Спадщина складається з частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2016 року задоволено позов та визнано за [PERSON] за набувальною давністю право власності на 4/12 частки квартири [ADDRESS] , які належали її бабусі [PERSON] ,, яка померла [INFO] . Позивачем до позовної заяви додано свідоцтво про народження [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , копія паспорта цієї особи. Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 грудня 2016 року позивачу [PERSON] на праві власності належить 4/12 частки у праві власності на квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог. Відповідно до частини першої\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина перша статті 344ЦК\~України вказує на те, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2\~Цивільного кодексу\~України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. З матеріалів справи слідує, що позивач просить визнати право власності за набувальною давністю після мерті її батьків [PERSON] та [PERSON] . З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач не є добросовісним набувачем 4/12 частин у праві власності на квартиру [ADDRESS] . На думку суду зазначені правовідносини ґрунтуються на попередній власності та відносинах правонаступництва, тоді як обставини, зазначені у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України\~у даному випадку відсутні. Підсумовуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю. Також слід зазначити, що відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В матеріалах справи наявна спадкова справа, заведена після смерті [PERSON] , з якої слідує, що із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернулася позивач [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмовити у їх задоволенні. Судові витрати згідно частини першої статті 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed