Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (далі - КМР), Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА), третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Либідь-3» (далі - ОСББ «Либідь-3) про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване 21.01.2005. Він проживає з 1994 року у вказаній квартирі разом із донькою [PERSON] , яка є власником іншої частини квартири. Факт його проживання у вказаній квартирі встановлено у рішенні суду від 08.06.2004. Право власності із збільшеною загальною площею вказаної квартири у зв`язку з надбудовою над квартирою другого поверху було зареєстроване 01.08.2019. Він утримує вказану квартиру, забезпечує її належний санітарний, технічний стан та проводить ремонти. На прибудинковій території за вказаною адресою в 1975 році був збудований цегляний гараж з господарськими будівлями, загальною площею 28.2 кв.м, а у 1978 році - цегляний погреб площею 3.49 кв.м під вказаним гаражем, комору площею 4.3 кв.м та майстерню площею 8.1 кв.м. Він відкрито, безперервно і добросовісно користується з 1994 року вказаним гаражем з господарськими будівлями, забезпечує його належний стан та сплачує витрати на його утримання. На думку позивача, вказаний гараж не є самовільно збудованим, оскільки він був збудований до 05.08.1992. У квітні 2024 року він звертався до ЦНАПу Голосіївського району м.Києва з заявою щодо реєстрації права власності на вказаний гараж з господарськими будівлями, за наслідками якої від державного реєстратора прав на нерухоме майно отримав відмову у проведенні реєстраційної дії. Йому було відмовлено у проведенні реєстраційної дії через відсутність документів щодо набуття права власності на вказаний гараж. На даний час у будинку за вказаною адресою створено ОСББ «Либідь-3», а земельна ділянка перебуває у державній власності м. Києва, інтереси якого представляє КМДА. Враховуючи вказані обставини, він позбавлений можливості здійснити реєстрацію його права власності на вказаний гараж. Орієнтовний розмір понесених ним судових витрат у зв`язку з розглядом справи становить 2600 грн (судовий збір). Позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - гараж з господарськими будівлями, загальною площею 28.2 кв.м, а саме: гараж під літерою «Б», площею 15,8 кв.м, комору під літерою «В», площею 4.3 кв.м, майстерню під літерою «Г», площею 8.1 кв.м, розташовані на прибудинковій території будинку [ADDRESS] , а також покласти на відповідачів судові витрати. Відповідачі КМР та КМДА надали до суду відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву відповідачі зазначили, що 27.04.2024 позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав на вказаний гараж. Державний реєстратором 02.05.2024 прийнято рішення про зупинення розгляду заяви позивача через відсутність документів на підтвердження набуття, зміни або припинення права на вказаний об`єкт нерухомого майна. Отже, позивачем не подані документи, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які б підтверджували набуття права на вказану будівлю, в тому числі відсутня інформація щодо відведення земельної ділянки з державної власності КМДА у власність позивача та відсутні документи на підтвердження присвоєння адреси вказаній будівлі. Також до вказаного позову позивачем не додано документів на підтвердження законності присвоєння адреси вказаній будівлі. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний гараж, знаходиться у державній власності в особі КМДА. Визнання права власності за позивачем за набувальною власністю на вказаний гараж порушує права КМДА, як власника земельної ділянки. Отже, 22.07.2024 державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій. Відповідачем у судовому спорі може бути особа, яка своїми діями чи бездіяльністю порушила права позивача, що у вказаному судовому спорі не підтверджено доказами. Оскільки КМР та її виконавчий орган КМДА жодним чином не порушували права позивача, в тому числі державним реєстратором не було здійснено порушень законодавства, відповідачі вважають, що відсутні підстави для стягнення з них судового збору, понесеного позивачем при поданні позову. 30.09.2024 судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі, якою справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.12.2024 судом постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Тагієва Т.В. у судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі та просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Дубровська І.О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав у повному обсязі позовні вимоги. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 1995 року він проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Його сусідом є [PERSON] , який користується гаражем за вказаною адресою. З часу коли він почав мешкати за вказаною аресою вже був гараж, яким користується його сусід. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини, внаслідок чого позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.12.2004 [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина також підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2019 №176568169, №176569908. На підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08.06.2004 по справі №2-3436/15.2004 року за заявою [PERSON] було встановлено факт його проживання за адресою: [ADDRESS] , з 1994 року на законних підставах. Згідно з копією опису інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] , гараж під літерою «Б», загальною площею 27,5 кв.м було збудовано у 1975 році. Відповідно до копії технічного паспорту на гараж з господарськими будівлями від 24.04.2024 гараж і погріб під літерою «Б», площею 15,8 кв.м, були збудовані у 1975 році, а у 1978 році були збудовані комора під літерою «В», площею 4.3 кв.м, майстерня під літерою «Г», площею 8.1 кв.м, загальною площею 28,2 кв.м. 27.04.2024 [PERSON] звернувся із заявою про державну реєстрацію прав на вказаний об`єкт нерухомого майна. Відповідно до копії довідки ОСББ «Либідь-3» від 11.04.2024 було підтримано заяви мешканців щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації та реєстрації права власності на прибудинкові господарські споруди, які вони відремонтували та протягом 30 років використовували для утримання будинку та прибудинкової території, в тому числі за заявою [PERSON] щодо господарських споруд загальною площею 28,2 кв.м. На підставі рішення від 22.07.2024 №74222592 державним реєстратором прав на нерухоме майно було відмовлено [PERSON] в проведенні реєстраційних дій, оскільки заявником не було подано документів про набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Питання введення в експлуатацію будівель та споруд було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України №449 від 05.08.1992 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втрата чинності 30.12.2004). Згідно з чинним законодавством у сфері містобудування, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі й споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Процедура та підстави державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудовані до 5 серпня 1992 року, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 №1127 (зі змінами) (далі - Порядок). Згідно абзацу 3 п. 78 Порядку документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. Згідно листа Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4-35//18/1 фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна і документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Якщо адреса була присвоєна до запровадження ЄДЕССБ, то документ про присвоєння адреси отримується державним реєстратором шляхом звернення до відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не шляхом подачі його заявником. Державна реєстрація права власності на відповідні Об`єкти проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію та про присвоєння такому об`єкту адреси, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Отже, технічний паспорт в паперовому вигляді заявником може не подаватися, оскільки дані беруться з ЄДЕССБ. Для державної реєстрації прав на об`єкти, побудовані до 05.08.1992 року, державний реєстратор робить запит до БТІ щодо відсутності зареєстрованих прав на такі об`єкти до 2013 року. За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію права власності державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає за вказаною адресою з 1994 року та користується вказаним гаражем з господарськими будівлями. Вказаний об`єкт нерухомого майна був збудований у 1975 році та 1978 році, тобто до 05.08.1992, і, відповідно до вимог діючого законодавства України, не є самовільно збудованим. Крім того, факт користування вказаним гаражем з господарськими будівлями підтверджується свідченнями свідка [PERSON] , який у судовому засіданні зазначив, що позивач проживає за вказаною адресою з 1995 року. Водночас позивач звернувся із відповідною заявою про реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, на яку отримав відмову державного реєстратора щодо проведення реєстраційної дії. Відповідно до копії повідомлення Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.06.2025 №057-7650, №057-7643 земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:085:0001 у Саперно-Слобідському проїзді, 3, у Голосіївському районі м. Києва на підставі рішення Київської міської ради №250/1227 від 03.04.2001 надана у постійне користування ДП «Укроборонресурси» для експлуатації та обслуговування матеріально-технічної бази (державний акт на право постійного користування землею від 20.02.2002, зареєстрований за №79-4-00044). Також із вказаних повідомлень від 11.06.2025 вбачається, наступне. Право державної власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.04.2018 за власником Київською міською державною адміністрацією. Відповідно до вимог діючого законодавства України, які регулюють правовий режим воєнного стану та утворення військових адміністрацій, на теперішній час розпорядження землями державної власності здійснюється Київською міською військовою адміністрацією. Товариство з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» звернулося з клопотанням від 04.10.2023 №1269/12 до Київської міської військової адміністрації щодо прийняття розпорядження Київською міською військовою адміністрацією про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ДП «Укроборонресурси», оскільки виникла необхідність подальшого оформлення власниками нерухомого майна права користування земельними ділянками, яке на них розташоване. ДП «Укроборонресурси» заявою від 31.07.2023 надало нотаріально засвідчену згоду на поділ вказаної земельної ділянки. Розпорядженням Київської міської військової адміністрації від 19.12.2023 №1071 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки. Розробником проекту технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, згідно п. 1 вказаного Розпорядження, визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К». Землевпорядною організацією розроблено технічну документацію щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (кадастровий номер 8000000000:82:085:0001) державної власності, якою передбачено формування трьох земельних ділянок, одна серед яких земельна ділянка, площею 0,1036 га (кадастровий номер 8000000000:82:085:0010). На земельній ділянці площею 0,1036 га (кадастровий номер 8000000000:82:085:0010) розташований багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, було надано погодження меж землекористування між ДП «Укроборонресурси» та ОСББ «Либідь-3». ОСББ «Либідь-3» від 30.09.2010 №К-17424 звернувся із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування житлового будинку. Територія, на яку ОСББ «Либідь-3» подало клопотання, потрапляє в межі земельної ділянки площею 4.1617 га (кадастровий номер 8000000000:82:085:0001) у [ADDRESS] , яка на підставі рішення Київської міської ради №250/1227 від 03 квітня 2001 року надана у постійне користування ДП «Укроборонресурси» для експлуатації та обслуговування матеріально-технічної бази (державний акт на право постійного користування землею від 20.02.2002). Судом встановлено, що станом на день надання повідомлень Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №057-7650 та № 057-7643 від 11.06.2025 щодо затвердження технічної документації із землеустрою, зокрема ОСББ «Либідь-3», підготовлено відповідний проект розпорядження начальника Київської міської військової адміністрації, який перебуває на погодженні в Київській міській військовій адміністрації. Відповідно до частини третьої статті 42 Земельного кодексу України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Судом також встановлено, що позивач не ставить вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку під гаражем з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.9 ПП ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Крім того, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено безтитульність володіння. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на якій-небудь правовій підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Як встановлено судом дії позивача є добросовісними в розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки власник на вказаний гараж з господарськими спорудами не відомий і позивач довів безтитульне володіння вказаним об`єктом нерухомості, а також довів своє безперервне володіння ним протягом всього строку набувальної давності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Водночас Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 344 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду від 15.11.2022 у справі №293/1061/21. Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц). Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 392 ЦК України викладений в постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №756/12206/20. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Дослідивши в судовому засіданні письмові докази, оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт, що позивач набув право власності на вказаний гараж з господарськими будівлями за набувальною давністю, оскільки відсутній та невідомий власник вказаного гаражу. Отже, позивач є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування вказаним майном є достатніми підставами для набуття права власності за позивачем на нього за правилами статті 344 ЦК України. Вказані встановлені судом обставини обґрунтовані позивачем та доведені відповідними доказами, а відповідачами на спростування цього жодних заперечень та доказів не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved