Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. До Соборного районного суду міста Дніпра 13 травня 2025 року надійшла вищевказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом щодо його батька - [PERSON] . При цьому, укладення 24 серпня 2023 року договору дарування квартири [PERSON] на користь [PERSON] було вчинено під впливом помилки та тяжким фізичним станом дарувальника (батька позивача). Договір був укладений з грубими порушеннями законодавства, оскільки на момент укладання означеного договору відчужуваного нерухомого майна не існувало, тобто означений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є безумовною підставою для визнання договору дарування від 24.08.2023 недійсним. В зв`язку з наведеним оскаржуваний договір є таким, який порушує право [PERSON] на отримання спадку у належному розмірі, що зумовило звернення до суду з означеним позовом. Відповідачка 09 червня 2025 року надала до суду відзив, у якому позовні вимоги визнала у повному обсязі. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13 травня 2025 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 14 травня 2025 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. Ухвалою судді від 19 травня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та залученодо участі у розгляді даної цивільної справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в особі її законного представника [PERSON] . Представниця позивача надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов. Відповідачка надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому визнала позовні вимоги та просила задовольнити позов в повному обсязі. Від третьої особи - Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кравченка Олександра Олексійовича надійшла заява про здійснення розгляду справи без його участі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 24 серпня 2023 року між [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , далі - [PERSON] ) та [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , далі - [PERSON] , Відповідачка) був укладений договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар належну [PERSON] на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , який зареєстровано в реєстрі за № 1265. 24.08.2023 здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (номер відомостей про речове право 51490008) за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав станом на 03.06.2024. На момент укладання означеного договору [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 05 грудня 2018 року серії [NUMBER] (видано повторно). Від спільного подружнього життя [PERSON] та [PERSON] мають дітей: - [PERSON] (далі Позивач), що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.07.1998, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська. - малолітню дитину - [PERSON] (далі [PERSON] ), [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 26 травня 2017 року серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.09.2023, через онкологічне захворювання, про що свідчить довідка про причини смерті №59 від 22.09.2023, в якій зазначено, що причиною смерті є ракова інтоксикація лівої нирки, прогресія захворювання mts у праву нирку, чепець, легені. 20.02.2024 до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 72027582; спадкодавець [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №75897974 від 20.02.2024. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до п.48 Рішення Суду у справі «Мала проти України» від 03.07.2014р. №4436/07, остаточне 17.11.2014р. «Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25 від 18.07.2006р. та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява №42310/04, п.280 від 21.04.2011р. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За нормами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на наведені норми та надані до матеріалів справи докази суд погоджується з доводами позивача, що [PERSON] (заява від 25.03.2025), [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Щодо оцінки доводів Позивача, що договір від 24.08.2023 порушує його право на отримання спадку у належному розмірі, крім того зазначений договір був укладений з грубими порушеннями законодавства, оскільки на момент укладання означеного договору відчужуване нерухоме майно було знищене, що саме важкий фізичний стан дарувальника слугував укладенню договору дарування під впливом помилки, суд виходить з нступного. Відповідними доказами підтверджується, що [PERSON] важко хворів (онкохворий з 2015), а саме: консультативними висновками спеціалістів хірургічної клініки «Garvis» ТОВ «Ендотехномед» від 08.06.2023 (лікаря-онколога), 10.06.2023 (сімейного лікаря), протоколом УЗІ від 23.03.2023, комп`ютерною томографією органів грудної порожнини, черевної порожнини та порожнини малого тазу з внутрішньо венним контрастуванням від 25.05.2023 № 65668; направлення на хіміотерапію від 08.06.2023, тощо. Не можливість здійснення [PERSON] повноцінної життєдіяльності додатково підтверджується і тим, що оскаржуваний договір дарування у зв`язку з фізичною хворобою дарувальника складено та посвідчено вдома, про що міститься означена інформація в договорі. Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України (тут і надалі в редакції чинній на момент правовідносин) встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому ч.1 ст.203 ЦКУ встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зокрема, частинами 5,6 означеної статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1 ст. 717 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно з ч.1 ст.229 ЦКУ якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 11 Договору про дарування квартири від 24.08.2023 встановлено, що ДАРУВАЛЬНИК ( [PERSON] ) зобов`язується передати ОБДАРОВУВАНІЙ ( [PERSON] ) відчужуване нерухоме майно у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовами цього договору. Зобов`язання Дарувальника за договором неможливо виконати. Квартира [ADDRESS] зруйнована, внаслідок збройної агресії російської федерації, що підтверджується Актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації на території Соборного району міста Дніпра від 21.02.2023 №199, який складений Комісією з обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації. У висновку якого вказано, що: «квартира [ADDRESS] частково зруйнованому, потребує технічного обстеження відповідно до п. 9 Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затверджених постановою КМУ від 19.04.2022 № 473». Інформація щодо знищення 14.01.2023, зокрема, даної квартири також відображена в Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, в якому, зокрема, зазначено «…в трьох під`їздах третього корпусу будинку [ADDRESS] виявлено наступні пошкодження: об`єм руйнування зовнішніх стін орієнтовно складає 1077м; площа руйнування фасаду орієнтовно складає 3421 м; площа руйнування покрівлі орієнтовно складає 680м; об`єм руйнування внутрішніх стін орієнтовно складає 335м; об`єм руйнування залізобетонних конструкцій орієнтовно складає 2400м; площа руйнування плит перекриття орієнтовно складає 5040м. Підлоги зруйновано частково в другому та третьому під`їзді. Заповнення віконних прорізів зруйновано на 100%. Інженерні мережі та обладнання повністю зруйновані у другому та третьому під`їзді;...» (витяг станом на 05.02.2025) Крім того відповідно до листа Управління СБУ у Дніпропетровській області №55/8-1044св від 06.03.2023 та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.01.2023 [PERSON] повідомлено, «що за фактом ракетного обстрілу збройними силами російської федерації по території м. Дніпра, яке відбулось 14.01.2023 року, в результаті чого зокрема повністю зруйнована квартира за адресою: [ADDRESS] , слідчим відділом Управління СБ України у Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження № 22023040000000055 від 14.01.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України.» Таким чином предмета договору дарування на момент укладення договору від 24.08.2023 в натурі не існувало. В порушення наведених норм та умов оскаржуваного договору означений правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Станом на час розгляду справи судом корпус 3 будинку [ADDRESS] повністю демонтований, що є загальновідомим фактом та не потребує в силу приписів ч.3 ст.82 ЦПК України доказування. З огляду на наведені норми та обставини, враховуючи надані до матеріалів справи докази та висловлені позиції учасників справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку істотне значення має помилка щодо таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність, можливість використання за цільовим призначенням, в даному випадку відсутність означеного майна через повну руйнацію, що є безумовною підставою для визнання договору дарування від 24.08.2023 недійсним. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20 ( https://reyestr.court.gov.ua/Review/97134699) За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Ураховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача, що є доведеною на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і мала істотне значення. Такими обставинами були: стан здоров`я дарувальника; відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, взагалі відсутність означеного майна. Верховний Суд неодноразово виснував у своїх постановах, що, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, зокрема у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16; від 20 вересня 2018 року справа № 369/11060/16-ц. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому відповідно до Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» отримувачами компенсації за пошкоджені/знищені об`єкти нерухомого майна (далі - отримувачі компенсації), зокрема, є: спадкоємці фізичних осіб - громадян України, які є власниками пошкоджених/знищених об`єктів нерухомого майна (ч.1 ст.2 означеного Закону). Таким чином позивач має право на отримання компенсації за зруйновану квартиру, як і інші спадкоємці. Вирішуючи спір по суті суд керується статтею 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «володіння» має автономне значення, яке не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві та не обмежується правом власності на фізичні блага: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «право власності», і, отже, як «володіння» для цілей цього положення. Питання, яке необхідно дослідити в кожній справі, полягає в тому, чи обставини справи, розглянуті в цілому, надали заявнику право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 («Анхойзер-Буш проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v.Portugal) [ВП], 2007, § 63; «Онер`їлдиз проти Туреччини» (Цneryэldэz v. Turkey) [ВП], 2004, § 124; «Броньовський проти Польщі» (Broniowski v. Poland) [ВП], 2004, § 129; «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], 2000, § 100; «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], 1999, § 54; «Сентро Еропа 7 С.Р.Л. і ді Стефано проти Італії» (Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy) [ВП], 2012, § 171; «Фабрі проти Франції» (Fabris v. France) [ВП], 2013, §§ 49 і 51; «Паррілло проти Італії» (Parrillo v. Italy) [ВП], 2015, § 211; «Белане Надь проти Угорщини» (Belane Nagy v. Hungary) [ВП], 2016, § 76; «Еліф Кизил проти Туреччини» (Elif Kэzэl v. Turkey), 2020, § 61). За певних обставин «легітимні очікування» отримати активи також можуть користуватись захистом статті 1 Протоколу № 1 («Прессос Компаніа Навіера С.А. Та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium), 1995, § 31; на противагу «Грацінгер і Грацінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. The Czech Republic) (ріш.) [ВП], 2002, § 73). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що укладення договору дарування від 24.08.2023, як правочин, не було спрямоване на реальне настання результатів, чим порушило право позивача, як спадкоємця, на отримання компенсації за зруйновану квартиру. Приписами ч. 1 ст 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи наведене суд вважає, що належним захистом прав позивача є визнання правочину недійсним, а також передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення), шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кравченка О.О. від 24.08.2023 про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на подаровану квартиру, що є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, на підставіст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір, які підтвердженні належними розрахунковими документами, та які наявні в матеріалах справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved