Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

До суду 19.08.2022 року надійшов позов [PERSON] до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2023 р. провадження у справі закрито. Постановою Одеського апеляційного суду від 14.03.2024 р. ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 08.09.2023 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2024 р. (головуюча суддя Свячена Ю.Б.) прийнято справу до провадження. 23.01.2025 р. на підставі Розпорядження в.о. керівника апарату суду №220/25 від 23.01.2025 р. призначено здійснити повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку із поданням заяви про відставку. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2025 р. прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. В обґрунтування позову зазначено, що по справі №523/13572/20 17.05.2022 року ухвалено рішення Суворовським районним судом міста Одеси та видано 01.07.2022 року виконавчі листи про стягнення моральної шкоди в сумі 6000 гривень з Суворовського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області. Позивач звернувся до ГУ ДКСУ в Одеській області із заявою про виконання рішення разом з виконавчим листом, однак на думку позивача юридичний відділ казначейської служби умисно створив незаконні перепони в доступі к системі правосуддя по виконавчим листам шляхом неодноразових правопорушень. По даним обставинам позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ГУ ДКСУ в Одеській області та постановленою ухвалою слідчого судді було зобов`язано внести відомості до ЄРДР. 12.08.2022 року, позивач дізнався, що службова особа юридичного відділу казначейської служби 18.07.2022 документи та виконавчі листи на виконання помилки були направлені листом на адресу позивача, а не до Суворовського районного суду м. Одеси, який видав виконавчі листи. На час подачі позову позивачу не відомо обставини невиконання виконавчих документів, у зв`язку з чим звернувся до суду з цивільним позовом до ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області з вимогами про стягнення 6000,00 гривень матеріальної шкоди та 6000,00 гривень моральної шкоди. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки до суду не повідомили. Матеріали справи містять відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.05.2022 року по справі №523/13573/20 стягнуто солідарно з Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, ГУНП в Одеській області на користь [PERSON] ( [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) моральну шкоду у розмірі 6000 гривень. Суворовським районним судом м. Одеси 01.07.2022 року видано виконавчі листи по справі №523/13573/20 щодо задоволених вимог. [PERSON] 01.07.2022 року звернувся до ГУ ДКСУ в Одеській області із заявою щодо виконання виконавчих листів. Листом ГУ ДКСУ в Одеській області №16-11-11/4506 від 18.07.2022 за результатами розгляду заяв від 01.07.2022 б/н, від 05.07.2022 б/н та скарги від 12.07.2022 б/н щодо виконання двох виконавчих листів Суворовського районного суду м. Одеси від 01.07.2022 по справі №523/13572/20 стосовно солідарного стягнення з Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, ГУНП в Одеській області на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн., повідомлено, що виконавчі листи повернуто без виконання, з обґрунтуванням такого рішення, а також повідомлено, що після усунення недоліків, які стали підставою для повернення виконавчих листів, стягувач, має право повторно надіслати виконавчі листи на виконання. Постановою Одеського апеляційного суду від 09.06.2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року скасовано. Провадження у справі за позовом [PERSON] до Суворовського ВП в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в частині позовних вимог закрито. Позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Держава Україна у особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ: 40108740; місце знаходження: вул. Академіка Філатова, 15-А, м. Одеса, 65080) на користь [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП [NUMBER] ; місце реєстрації: [ADDRESS] ) моральну шкоду у розмірі 4500,00 гривень. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Суворовським районним судом м. Одеси 05.07.2023 року видано виконавчий лист №523/13573/20 щодо стягнення з ГУНП в Одеській області на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 4500,00 гривень. Відповідно до платіжної інструкції №656404 від 28.07.2023 року ГУНП в Одеській області сплатила Хасапову В.С. 4500,00 гривень, з відповідним призначенням платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Отже, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Правовий зв`язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Деліктні зобов`язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди працівника, який пов`язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов`язків. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, з урахуванням особливостей визначених статтею 1174 ЦК України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов`язок доведення наявності шкоди, її розміру, протиправності дій заподіяювача та причинно наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та протиправними діями відповідача покладається на позивача. Заподіювач зобов`язаний довести відсутність вини у заподіянні шкоди позивачеві. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд враховує, що Державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника. Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі №641/4272/19, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (висловлену у справах №242/4741/16-ц та №641/8857/17), дійшов висновку, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України (Казначейство) або її територіальний орган. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі №761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц від 25.03.2020 у справі №641/8857/17), зазвичай, орган діями якого завдано шкоду. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що пред`являючи 19.08.2022 р. позов до Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 6000,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн. позивачем необґрунтовано наявності заподіяної шкоди, відповідачем вчинено процесуальні дії визначенні законодавством та роз`яснено про недоліки у виконавчих листах, а отже відсутні обставини завдання шкоди позивачу. Після скасування рішення судом апеляційної інстанції та ухвалення нового рішення, яким задоволено позовні вимоги у розмірі 4500,00 гривень, належним відповідачем, а саме Головним управлінням Національної поліції в Одеській області виконано рішення суду. Відповідно до вимог норм ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається в позовній заяві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, позивач не довів наявність шкоди та її розмір, а також винні дії відповідача. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed