Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача, просить стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] суму внесеного вкладу - 11500 грн, інфляційних втрат - 40 421,83 грн., трьох процентів річних - 4 185,35 грн., 20 000 грн. моральної шкоди, а всього - 76 107,18 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Личаківського районного суду м.Львова від 04.03.2019 [PERSON] - працівницю Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч.4 ст. 191 КК України, та встановлено, що остання 25.12.2012, перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення №10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул.Медової Печери, 39, діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику, після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти [PERSON] на загальну суму 11500 гривень, які в подальшому використала на власні потреби, внаслідок чого завдала Філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму. Питання повернення коштів, вкладених [PERSON] на депозитний рахунок ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» не вирішене та може бути вирішено лише у судовому порядку. Згідно з вироком Личаківського районного суду м. Львова стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» матеріальну шкоду в розмірі 2 050 822,53 грн. (два мільйони п?ятдесят тисяч вісімсот двадцять дві грн. п?ятдесят три коп.), 21 563,25 доларів США (двадцять одна тисяча п?ятсот шістдесят три долари США двадцять п?ять центів), 11720 Євро (одинадцять тисяч сімсот двадцять євро). Оскільки кошти було привласнено під час перебування на робочому місці під час виконання своїх трудових обов?язків працівником банківської установи гр. [PERSON] , що встановлено вищезазначеним вироком суду, відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду у випадку коли цю шкоду, завдано їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків. Також з посиланням на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, від 31.05.2018 у справі №902/330/17, зазначає, що чинне законодавство не пов?язує припинення зобов?язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов?язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов?язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов?язання з дня винесення рішення про стягнення боргу. З урахуванням наведеного, оскільки основна сума заборгованості в розмірі внесених позивачем у банківську установу в якості депозитного вкладу коштів становить 11500 грн., період прострочення грошового зобов`язання 4431 день (з 25.12.2012 по 10.02.2025), відповідно згідно з проведеним позивачем розрахунком інфляційні витрати становлять 40213,26 грн., а 3 % річних 4185,35 грн. Таким чином, враховуючи, що гр. [PERSON] своїми неправомірними діями завдала позивачу матеріальних збитків, її вина у спричиненні такої шкоди доведена вироком Личаківського районного суду м.Львова від 04 березня 2019 року, банківська установа списала з рахунків [PERSON] кошти в якості погашення збитків, заподіяних клієнтам банку - фізичним особам, вважає, що завдана позивачу матеріальна шкода має бути стягнута з відповідача в повному обсязі, а саме - в розмірі вкладених на підроблений працівником відповідача депозитний договір коштів в сумі 11500 грн з урахуванням встановлених ст. 625 ЦК України сум - 4 185,35 грн 3 % річних і 40 421,83 грн. інфляційних втрат. Крім цього, позивачу було завдано моральної шкоди у зв?язку з вчиненням відносно нього злочину працівником банку. Оцінюючи факт завдання моральної шкоди, факт неправомірного заволодіння коштами вкладника працівником банку, та не повернення їх через стільки часу після винесення судом вироку щодо винної особи свідчить про наявність завданої моральної шкоди такому вкладнику. Як видно з обставин справи, позивач тривалий час незаконно позбавлений належних йому коштів у великому для нього розмірі, тобто протиправна поведінка працівника відповідача відносно нього мала місце. Також, факт викрадення відкладених та заощаджених з пенсійних виплат коштів призвели до переживань, душевних страждань, що вплинули негативно на здоров`я [PERSON] та створили вимушені життєві зміни. Оцінюючи розмір такої шкоди, позивач вважає, що такий необхідно визначити у розмірі 20000 грн. Ухвалою від 28.02.2025, після виконання вимог ухвали від 17.02.2025 про залишення позовної заяви без руху, постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Львівське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 17.03.2025 постановлено клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Мірошнікова Петра Вікторовича задовольнити частково; розгляд справи по суті провести у судовому засіданні 16 квітня 2025 року о 14 год. 10 хв. в приміщенні Личаківського районного суду м. Львова (79007, м. Львів, вул. Б. Лепкого, 16, другий поверх, зал судового засідання №6), про що повідомити учасників справи; залучити до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Крім цього, 14.03.2025 від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності, у якій останній зазначає, що 10.02.2025 [PERSON] звернувся з позовом до АТ «Ощадбанк» про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у розмірі 76 107,18 грн. та в обґрунтування позову зазначає, що збитки заподіяно внаслідок привласнення належних йому грошових коштів на загальну суму 11 500,00грн., що мало місце 25.12.2012 з вини працівника АТ «Ощадбанк» [PERSON] . Отже, з моменту, який позивач визначив як виникнення порушення його прав 25.12.2012 (за змістом позовної заяви час заподіяння збитків) до моменту пред`явлення позову [PERSON] у справі №463/1336/25 про відшкодування зазначених збитків 10.02.2025 спливло 12 років 1 місяць 16 днів. Відповідно до вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к, у відповідності до ст. 326 КПК України цивільний позов [PERSON] про стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» 18 505,56грн. майнової шкоди та 10 000,00грн. моральної шкоди (т.12, а.с.22-23) слід залишити без розгляду, у зв`язку з неявкою цивільного позивача в судове засідання, який неодноразово належно повідомлявся про час та місце розгляду справи, клопотання про розгляд позову за його відсутності не подав, та враховуючи, що цивільний відповідач не визнав позов. Цивільний позов [PERSON] у кримінальній справі №463/1581/16-к пред`явлено 29.07.2016 (т.12, а.с.22-23 кримінальної справи №463/1581/16-к), набрання законної сили вироком у кримінальній справі №463/1581/16-к відбулося 04.04.2019, тому відповідно до ч.2 ст.265 ЦК України зазначений період, що становить 2 роки 8 місяців 6 днів, не зараховується до позовної давності. Враховуючи, що частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців тобто з 04.04.2019 до 04.10.2019. Відповідно до визначених у ст.253, ст.257, ч.2 ст.265 ЦК України правил обчислення строків перебігу позовної давності, 04.10.2019 сплив строк позовної давності для пред`явлення позову [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а пред`явлений 10.02.2025 позов [PERSON] у справі №463/1336/25 з пропуском зазначеного строку на 5 років 4 місяці 6 днів. З урахуванням наведеного просить застосувати наслідки спливу позовної давності до усіх позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» у справі №463/1336/25 про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у розмірі 76 107,18грн., та відмовити у повному обсязі у задоволенні позову. Крім цього, 17.03.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення у цивільній справі №463/1336/25 в повному обсязі також з тих підстав, що такі є необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к не встановлено обставин щодо заподіяння майнової шкоди [PERSON] , - тому у позивача немає законних підстав стверджувати про заподіяння йому майнової шкоди в зазначеному розмірі. В той же час до позовної заяви позивача [PERSON] долучено копію Договору №1617013 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи від 05.10.2012, за умовами якого вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 11 500,00грн. строком на 13 місяців 1 день, із встановленням процентної ставки 17% річних. До копії договору долучено копії заяви на переказ готівки №1617013 від 05.10.2012 та квитанції №1617013 від 05.10.2012 про внесення коштів згідно договору 1617013 від 05.10.2012 в сумі 11 500,00грн. Також, долучено копії заяв на видачу готівки №1617013 від 03.10.2013 та №1617013 від 13.12.2013 про виплату процентів в сумі 1 787,69грн. та 332,08грн. відповідно, та копію заяви на видачу готівки №1617013 від 13.12.2013 про повернення коштів згідно договору 1617013 від 05.10.2012 в сумі 11 500,00грн. Тобто, позивачем долучено докази виплати йому суми вкладу та процентів за договором депозиту. Зазначені позивачем обставини та надані на їх підтвердження докази виплати суми вкладу та процентів за договором депозиту повністю співпадають із наявною у Банку інформацією щодо руху коштів по рахунку № [NUMBER] /(UAH) за Депозитним договором №1617013 від 05.10.2012 (копія виписки про рух коштів по рахунку № [NUMBER] додається) та щодо руху коштів по рахунку № [NUMBER] /(UAH) зі сплати процентів за Депозитним договором №1617013 від 05.10.2012 (копія виписки про рух коштів по рахунку № [NUMBER] додається). Зазначеними електронними доказами Банку додатково підтверджується про повернення 13.12.2013 [PERSON] суми депозиту в розмірі 11500,00 грн. та про виплату процентів в загальному розмірі 2119,77 грн. (03.10.2013 в сумі 1787,69 грн. та 13.12.2013 в сумі 332,08 грн.). Таким чином, долученими позивачем доказами (копія Договору №1617013 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи від 05.10.2012, копія заяви на переказ готівки №1617013 від 05.10.2012, копія квитанції №1617013 від 05.10.2012 про внесення коштів згідно договору 1617013 від 05.10.2012 в сумі 11 500,00грн., копії заяв на видачу готівки №1617013 від 03.10.2013 та №1617013 від 13.12.2013 про виплату процентів, копія заяви на видачу готівки №1617013 від 13.12.2013 про повернення коштів згідно договору 1617013 від 05.10.2012 в сумі 11 500,00грн.), а також додатково поданими доказами Банку (копії виписок про рух коштів по рахункам № [NUMBER] та № [NUMBER] ) стверджується про припинення зобов`язання за Договором №1617013 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи від 05.10.2012, та не підтверджується заподіяння позивачу [PERSON] будь-якої майнової шкоди. Крім цього, зазначає, що факт задоволення цивільних позовів Банку у кримінальній справі №463/1581/16-к про стягнення із [PERSON] заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 2050822 грн. 53 коп., 21563 доларів 25 центів США та 11720 євро не стосується підстав пред`явленого позову [PERSON] до АТ «Ощадбанк» у справі №463/1336/25, так як і довідка №413 від 25.06.2014, видана фізичній особі п. [PERSON] , не стосується підстав пред`явленого позову [PERSON] до АТ «Ощадбанк» у справі №463/1336/25, тому є неналежним доказом у справі. Вважає, що за встановленої відсутності підстав для задоволення основної позовної вимоги [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про відшкодування майнової шкоди в сумі 11500,00грн. відповідно, відсутні у повному обсязі підстави для задоволення і похідних позовних вимог щодо стягнення компенсації рівня інфляції та 3% річних, а також відшкодування моральної шкоди. Крім цього, позивачем не доведено будь-яких його немайнових втрат, не обґрунтовано розміру шкоди, а також ступеню причинно-наслідкового зв`язку зазначених втрат із обставинами, з якими позивачем пов`язується її заподіяння, тобто в порушення зазначених вище законодавчих приписів позивачем не виконано належним чином покладеного на нього частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13, частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України обов`язку доказування правомірності заявлених ним вимог про стягнення моральної шкоди, що своєю чергою свідчить про їх необґрунтованість та безпідставність. 16.04.2025 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких остання зазначає, що перебіг позовної давності для позивача розпочався із моменту набуття відповідачем статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а також з урахуванням того, що цивільний позов [PERSON] у межах кримінального провадження було залишено без розгляду, строк позовної давності за вимогами про відшкодування шкоди не пропущено, тому підстави застосування наслідків спливу позовної давності до таких абсолютно відсутні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що факт підроблення працівником відповідача договору та заяви на видачу готівки №1617013 підтверджується ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.02.2019 у тій же справі №463/1581/16-к, вирок у якій долучено до позовної заяви. З урахуванням наведеного, оскільки позивачу грошові коши досі не повернуто, вважає, що є підстави для їх стягнення з відповідача, а також відшкодування інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що такі є необґрунтованими та безпідставними і позивачем пропущено строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у заяві про застосування позовної давності. Третя особа на розгляд справи не з`явилася повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, правом на подання пояснень не скористалася. У відповідності до абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 20.06.2025 о 15 год. 00 хв. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Сторонами визнано, а також підтверджується матеріалами справи (а.с.15), що між сторонами 05.10.2012 укладено Договір №1617013 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 11500,00грн. строком на 13 місяців 1 день. Днем повернення депозиту є 06.11.2013. Процентна ставка за депозитом встановлюється в розмірі 17% річних. З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.02.2019 у справі №463/1581/16-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80219374), яка не оскаржувалась та набрала законної сили, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження в частині обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 366 КК України закрито. Продовжено розгляд кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 191, ч.4 ст. 191 КК Країни. При цьому, як вбачається зі змісту вказаної ухвали 25.12.2012 року, [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, виготовила двосторонній Договір № 1617013 на вклад «Депозитний» на ім`я [PERSON] , до якого внесла завідомо неправдиві дані про відкриття неіснуючого розрахункового рахунку на суму 11500 гривень. Також, 25.12.2012 року, [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, виготовила заяву на видачу готівки №1617013, до якої внесла завідомо неправдиві дані про надходження коштів на неіснуючий розрахунковий рахунок в розмірі 11500 гривень. Крім цього, з Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що вироком Личаківського районного суду м.Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80219408), який не оскаржувався та набрав законної сили 04.04.2019, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191, ч.4 ст.191 КК України. Як вбачається зі змісту вказаного вироку суду 25.12.2012 року [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику [PERSON] , після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти [PERSON] на загальну суму 11500 гривень, які в подальшому використала на власні потреби, внаслідок чого завдала Філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму. При цьому, допитана у судовому засіданні обвинувачена [PERSON] в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях свою вину визнала повністю та пояснила, що в період з 2000 року до 17.02.2014 року працювала на посаді завідувача ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10012/0289 м. Львів (І тип) Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Львів, вул. Медової Печери, 39, була службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями. В той час її син потрапив в автокатастрофу, був у дуже важкому стані і сім`я несла значні грошові витрати. Перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, вона дійсно використала своє службове становище і шляхом підроблення документів привласнювала грошові кошти вкладників банку. За спливом часу не пригадує точні дати та суми привласнених коштів, але на час ознайомлення з обвинувальними актами всі викладені обставини, в тому числі час події та суми відповідали фактичним обставинам, які встановлені саме з її записів, оскільки вона сприяла слідству. У скоєному щиро розкаялася. Цивільні позови банку визнала в повному обсязі. Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір є різновидом правочину. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). У статті 1059 ЦК України врегульовані питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі №6-352цс16 зроблено правовий висновок про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Верховний Суд України вказав, що при розгляді цієї справи суди дійшли помилкового висновку щодо спричинення шкоди діями працівника банку вкладнику, адже з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода вищезазначеним злочином. Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц зроблено висновок про те, що банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відносини між клієнтом та банком з приводу банківського вкладу варто розглядати через призму договірних. Судом встановлено, що [PERSON] , перебуваючи в період з 2000 року до 17.02.2014 року на посаді завідувача ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10012/0289 м. Львів (І тип) Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Львів, вул. Медової Печери, 39, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, у власних інтересах, з корисливих мотивів, з метою привласнення грошових коштів та валюти вкладників даного відділення, за які вона несла повну матеріальну відповідальність та які перебували у її віданні, шляхом вчинення службового підроблення, яке полягало у внесенні в період з 2000 року до моменту звільнення до договорів про вклад Депозитний та касових документів завідомо неправдивих відомостей про відкриття банківських депозитних рахунків та внесення на них грошових коштів вкладників банку, заволоділа грошовими коштами вкладників банківської установи, зокрема і позивача [PERSON] , шляхом зловживання своїм службовим становищем. Ці обставини визнані засудженою, яка під час розгляду кримінальної справи пояснила, що в період з 2000 року до 17.02.2014 працювала на посаді завідувача ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10012/0289 м. Львів (І тип) Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Львів, вул. Медової Печери, 39, була службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, та перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, вона дійсно використала своє службове становище і шляхом підроблення документів привласнювала грошові кошти вкладників банку, та встановлені в ухвалі про закриття кримінального провадження і звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності від 28.02.2019 та у вироку Личаківського районного суду м.Львова від 04.03.2019. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиціальним фактом, який встановлено у кримінальній справі, є факт прийняття працівником банку готівки від позивача та видача йому документів про оформлення договору банківського вкладу і про прийняття коштів. Таким чином, встановлення судом у вироку цих обставин свідчить про укладення між банком і вкладником договору банківського вкладу, і ці обставини не потребують доказування в цивільній справі. При цьому на встановлення факту укладення договору банківського вкладу не впливає проведення відповідних облікових операцій по рахунках в банку. Визначальним для встановлення факту укладення договору є прийняття від вкладника коштів у касі банку. Та обставина, що позивачами внесені грошові кошти, свідчить про укладення між ними та банком договорів банківського вкладу. Письмова форма додержана, договори не розірвані в судовому порядку, не визнані недійсними, тому їх чинність презюмується. У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції). Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України. З огляду на те, що позивач правомірно сподівався на належне оформлення вказаного договору вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. З урахуванням наведеного, за встановлених фактичних обставин справи задоволення позовних вимог з підстав статей 1172, 1192 ЦК України не відповідатиме вимогам чинного законодавства, оскільки з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода злочином його працівників. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц зазначила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). У вказаній справі зміст позовних вимог становлять вимоги позивача щодо повернення банком суми вкладів, інфляційних втрат, відсотків та моральної шкоди у зв`язку з порушенням умов договорів банківського вкладу. Правильне встановлення змісту правовідносин між банком і вкладниками як договірних імперативно визначає і способи захисту - примусове виконання в натурі обов`язків щодо повернення вкладів на умовах, визначених договорами (стаття 1060 ЦК України), щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України) та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 23 ЦК України). З матеріалів справи вбачається наявність спору між позивачем вкладником банку та відповідачем - банком щодо суми банківського вкладу, яким заволоділа працівник банку при перевищенні посадових обов`язків та які не повернуті вкладнику. Відповідач заявлені позивачем позовні вимоги не визнає з тих підстав, що зазначені позивачем обставини та надані на їх підтвердження докази виплати суми вкладу та процентів за договором депозиту повністю співпадають із наявною у Банку інформацією щодо руху коштів по рахунку № [NUMBER] /(UAH) за Депозитним договором №1617013 від 05.10.2012 (копія виписки про рух коштів по рахунку № [NUMBER] додається) та щодо руху коштів по рахунку № [NUMBER] /(UAH) зі сплати процентів за Депозитним договором №1617013 від 05.10.2012 (копія виписки про рух коштів по рахунку № [NUMBER] додається). Зазначеними електронними доказами Банку на переконання відповідача додатково підтверджується про повернення 13.12.2013 [PERSON] суми депозиту в розмірі 11 500,00грн. та про виплату процентів в загальному розмірі 2 119,77грн. (03.10.2013 в сумі 1 787,69 грн. та 13.12.2013 в сумі 332,08грн.), а тому зобов`язання між сторонами відповідно до ст.599 ЦК України є припиненим у зв`язку з виконанням, проведеним належним чином. Разом з тим, суд з такими доводами відповідача не погоджується, оскільки як зазначалося вище в ході розгляду кримінальної справи судом встановлено, що [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, виготовила саме двосторонній Договір № 1617013 на вклад «Депозитний» на ім`я [PERSON] , до якого внесла завідомо неправдиві дані про відкриття неіснуючого розрахункового рахунку на суму 11500 гривень. Також, 25.12.2012 року, [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, виготовила заяву на видачу готівки №1617013, до якої внесла завідомо неправдиві дані про надходження коштів на неіснуючий розрахунковий рахунок в розмірі 11500 гривень. Крім цього, 25.12.2012 року [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення [PERSON] , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику [PERSON] , після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти [PERSON] на загальну суму 11500 гривень, які в подальшому використала на власні потреби, внаслідок чого завдала Філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] заволоділа, зокрема грошовими коштами вкладника [PERSON] в сумі 11500 грн., які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, внаслідок чого завдала Філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму. В той же час як зазначає у відзиві відповідач у заявлених у кримінальному провадженні цивільних позовах розмір заподіяної обвинуваченою [PERSON] шкоди Банку обрахований шляхом додавання виплачених коштів фізичним особам вкладникам, щодо яких Банком було самостійно встановлено факти привласнення належних їм коштів з вини працівника [PERSON] . При цьому, відносно клієнта вкладника [PERSON] таких фактів не встановлено. Наведене спростовує доводи відповідача про те, що позивачу згідно з договором №1617013 від 05.10.2012 виплачено як суму депозиту в розмірі 11500 грн., так і нараховані на нього проценти в загальному розмірі 2119,77 грн. (03.10.2013 в сумі 1787,69грн. та 13.12.2013 в сумі 332,08грн.), оскільки вказані суми не включені до обрахунку цивільних позовів у кримінальному провадженні, в той час як факт заволодіння грошовими коштами [PERSON] на суму 11500 гривень, які останній мав намір розмістити на рахунку банку за Договором №1617013 встановлено вироком та ухвалою Личаківського районного суду м.Львова у справі №463/1581/16-к. Більше того, як вбачається зі змісту листа відповідача від 17.12.2024 №111.29-33/9859/2024/с (а.с.14) за результатами розгляду АТ «Ощадбанк» заяви [PERSON] від 18.11.2024 щодо виплати депозиту, яка отримана банком 26.11.2024, позивачу повідомлено, що правові підстави для виплати [PERSON] коштів відсутні, оскільки вироком Личаківського районного суду м.Львова від 04.03.2019 у справі №463/1581/16-к цивільний позов [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» залишено без розгляду, а не з тих підстав, що зобов`язання банку є виконаним. Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що внесені позивачем кошти в сумі 11500 грн. за договорами банківського вкладу не були повернуті вкладнику, чим порушеного його права та зумовлено його звернення до суду із вказаним позовом, суд приходить до висновку, що такі підлягають відновленню шляхом стягнення вказаної суми з відповідача, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Як зазначалося вище, судом встановлено, що 05.10.2012 між сторонами укладено Договір №1617013 на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 11500,00грн. строком на 13 місяців 1 день. Днем повернення депозиту є 06.11.2013. Процентна ставка за депозитом встановлюється в розмірі 17% річних. В той же час, звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивачем обрахунок таких помилково проводиться з дати укладення договору, а не з визначеної договором дати повернення депозиту 06.11.2013. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України підлягають стягненню, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, інфляційні втрати за період з 07.11.2013 по 10.02.2025 в сумі 41\~151 грн. 99 коп., що розраховані за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення, та три відсотки річних за період з 07.11.2013 по 10.02.2025 в сумі 3885 грн. 74 коп., що розраховані за формулою: сума вкладу х кількість днів прострочення виконання х 3 (розмір відсотків, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) / 100 / 365 (днів у році). При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, дає підстави для висновку, що позовна давність не поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справа №201/3716/13). У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) Верховний Суд, вирішуючи подібний спір, зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15, від 29 березня 2023 року у справі №607/955/21, від 13 вересня 2023 року №757/11769/22-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 718/2832/23, від 08 січня 2025 року у справі №718/2555/23. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.5 Постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. На позивача покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, №15123/03, &45, ЄСПЛ, 06.12.2007). Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Станков проти Болгарії, №68490/01, &62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] був клієнтом АТ «Державний ощадний банк України» та факт неправомірного заволодіння коштами вкладника працівником відповідача. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач тривалий час незаконно позбавлений належних йому коштів у великому для нього розмірі і не повернення їх через стільки часу після винесення судом вироку щодо винної особи, яка була працівником відповідача, призвели до переживань, душевних страждань, що вплинули негативно на здоров`я [PERSON] та створили вимушені життєві зміни, що свідчить про наявність завданої моральної шкоди позивачу. Тобто судом встановлено, що моральна шкода позивача полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого. При визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань та переживань позивача, а також того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 5000 грн., що є достатнім та співмірним із завданою позивачу моральною шкодою, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності, оскільки вірно зазначаючи, що цивільний позов [PERSON] у кримінальній справі №463/1581/16-к пред`явлено 29.07.2016 (т.12, а.с.22-23 кримінальної справи №463/1581/16-к), набрання законної сили вироком у кримінальній справі №463/1581/16-к відбулося 04.04.2019, тому відповідно до ч.2 ст.265 ЦК України зазначений період, що становить 2 роки 8 місяців 6 днів, не зараховується до позовної давності, відповідач помилково вважає, що оскільки частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців тобто з 04.04.2019 до 04.10.2019. Так, відповідно до ч.2 ст.265 ЦК України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. З урахуванням наведеного та встановлених судом обставин справи, на які посилається і відповідач, позивач мав право звернутися до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди протягом 2 років 8 місяців 6 днів з дня набрання законної сили вироком Личаківського районного суду м.Львова 04.04.2019, тобто до 10.12.2021. В той же час, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено та такий триває і досі. Зважаючи на викладені норми закону, строк з 12.03.2020 по 30.03.2023 (строк карантину) є строком, на який позовна давність продовжена, а з 24.02.2022 по теперішній час (воєнний час) позовна давність зупинена. Таким чином, оскільки позовна заява подана до суду 11.02.2025 строк позовної заяви позивачем не пропущений, що виключає можливість задоволення заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Задовольняючи частково позовні вимоги, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати, що становлять 1211 грн. 20 коп. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 302 грн. 80 коп. (1211,20 грн. х 5000 грн. (задоволені позовні вимоги)/20000 грн. (заявлені позовні вимоги). Крім цього, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. (1% ціни позову за звернення із вимогами про стягнення суми внесеного вкладу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних). В той же час, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу, попередній (орієнтовний) розрахунок яких становить 30000 грн., оскільки всупереч вимогам ч.3 ст.137 ЦПК України позивач не подав детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що є потрібною умовою для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, а про наявність поважних причин неможливості подати докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат в порядку, визначеному ч.1 ст.246 ЦПК України, позивач та його представник не заявили.

Outcome: partial