Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

19.11.2024 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої (на час звернення до суду з позовом) [PERSON] , [INFO] , посилаючись на невиконання ним батьківських обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . 07.04.2009 року шлюб було розірвано, після розірвання шлюбу донька залишилася мешкати з позивачкою. На підставі рішення Запорізького районного суду з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 300 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З вересня 2009 року матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надавав, у зв`язку з чим склалася заборгованість по аліментам станом на 24.06.2024 року в розмірі 95854, 17 грн. Увесь цей час відповідач життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні та утриманні. Він не телефонує дочці, не поздоровляє її з днем народження та з іншими святами. Не дарує дитині подарунків. Відповідач взагалі не приймає участі у вихованні дитини, піклуванні, утриманні дочки, не спілкується з нею, не цікавиться її станом здоров`я, духовним та фізичним розвитком. 12 вересня 2023 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Теперішній чоловік піклується про дочку, вона називає його батьком, між ними склалися дуже добрі родинні стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. 15.01.2025 року із Заводського районного суду м.Запоріжжя справа надійшла для розгляду за підсудністю відповідно до ухвали суду від 17 грудня 2024 року, оскільки відповідач [PERSON] , має реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , за якою можливо визначити підсудність за Заводським районним судом м. Запоріжжя, перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа по Хортицькому району за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.01.2025 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, та [PERSON] , [INFO] , яка на час відкриття провадження по справі досягнула повноліття 11.03.2025 до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, в обґрунтування заперечень зазначив, що шлюб між сторонами тривав недовгий час. Однак у шлюбі народилася дитина - [PERSON] . Дитині не було і одного року, як фактичні шлюбні відносини припинилися, відповідач залишив родину, при цьому залишив дружині і доньці будинок, який був придбаний батьками обох сторін. Дочка жила та розвивалася весь час в родині дружини, яка не залишалася одинока, і до укладення у 2023 році нового шлюбу мала сталі стосунки з чоловіками, про яких згадувала дочка, називаючи їх батьками, коли приїжджала до рідного батька у гості. Дівчинка періодами розповідала, що у неї є два батька, маючи на увазі цивільного чоловіка позивачки та рідного батька. Щодо ухилення відповідача від виховання доньки, то відповідач вказує, що донька приїжджала до нього у гості, коли вчилася у школі. В основному це було наприкінці літа, на канікулах, на тиждень чи трохи більше, перед першим вересня. При цьому відповідач згадує, що він придбавав дитині усе необхідне перед початком навчального року - одежу, шкільні приналежності тощо. Крім того, [PERSON] інколи відвідувала батька і у грудні місяці, отримувала подарунки на день народження ( [INFO] ) і на Новий рік. Зазначене підтверджується довідкою виконавчого комітету Малинівської сільради Пологівського району Запорізької області від 12.02.2025 № 20. [PERSON] також гостювала у бабусі зі сторони батька, яка проживає окремо від батька. Відповідач, в силу роду свого заняття, не міг приділяти багато часу дочці, працював у сільському господарстві, де влітку, як раз у період канікул доньки, найбільша зайнятість. Про навчання дитини батько був обізнаний - де і як вчиться [PERSON] . Прохань про допомогу чи сприяння у навчанні дитині позивачка на адресу відповідача не виказувала. Тож відповідач вважав, що проблем у навчанні дочка не має, з цих підстав не втручався у освітній процес. У 2021 році відповідач надав 4069,60 грн. та 8000,00 грн. для операції доньки. Зазначені суми відображені у розрахунку заборгованості з аліментів у періоді травень - червень 2021 року. Вказане спростовує твердження позивачки про відсутність допомоги з боку відповідача на термінові обставини у зв`язку із операцією дитини. І хоча ці суми були зараховані як аліменти, однак вказане свідчить про зацікавленість відповідача в цілому у здоровому розвитку дитини, про піклування дитиною та про відклик батька на прохання позивачки про термінову допомогу. Дійсно він сплачував аліменти несистематично, [PERSON] вказує на здебільше сезонну роботу, та у зв`язку з цим відсутність стабільного доходу. Це не означає, що він свідомо ухилявся від їх сплати. Зі слів відповідача - напочатку він сплачував аліменти щомісяця, за допомогою поштових переводів через ДП «Укрпошта» на ім`я позивачки. Однак підтверджуючих документів до державного виконавця не відвозив, отже вищезгадані обставини не відображені у розрахунку заборгованості з аліментів. На теперішній час доказів оплати аліментів з 2009 року не зберіглося. Можливість здійснити перерахунок чи оскаржити заборгованість втрачена. Однак, з аналізу розрахунку заборгованості з аліментів, який долучений позивачкою разом із заявою від 25.11.2024 року, вбачається, що протягом всього періоду 2009- 2024 року державним виконавцем нарахована сума аліментів у розмірі 129 148,78 грн. Починаючи з 2019 року, у довідці відображена сплата аліментів всього на суму 33 294,61 грн., отже відповідач сплатив більшу частину всіх аліментів ще до подачі позовної заяви у цій справі. На сьогодні заборгованість по аліментам відповідачем погашена в повному обсязі, а крім того сплачені штрафи та витрати виконавчого провадження. Вказана обставина свідчить про те, що відповідач не має наміру втрачати зв`язок із дочкою [PERSON] , свідомо бажає залишатися її батьком, виправляє свої помилки. З огляду на долучені докази, то не хоче втрачати зв`язок із батьком і донька [PERSON] . Про вказане свідчить зміст її заяви від 14.02.2025 року, яка адресована суду. Так, [PERSON] у заяві хоча і вказує про обставини боргу з аліментів, відсутності у батька зацікавленості в її житті, однак, в подальшому посилається на конфліктну ситуацією з бабусею зі сторони батька, яка стала підставою для такого її рішення. Вона посилається на образливе ставлення бабусі до її матері та неї, у зв`язку з чим просить суд позбавити насамперед спілкування з батьком та його ріднею. Рішення комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району прийнято на підставі поверхневих висновків, які не перевірені і без належної оцінки пояснень дитини [PERSON] , яка зазначала про конфліктну ситуацію з бабусею і погрозливі повідомлення. Суд має критично поставитися до такого висновку комісії. В цій частині ймовірно позивачка обрала неефективний засіб захисту від конфліктної ситуації та погроз родичів. Рішення суду про задоволення позовних вимог у цій справі не захистить позивачку та доньку від погрозливих повідомлень родичів відповідача. При цьому законодавством передбачені інші заходи щодо осіб, які на їх думку, зазнають насильства, в тому числі і морального. Обмежувальний припис, виданий судом, може встановити щодо кривдника обмеження спілкування, в тому числі заборонити кривднику вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою суду від 12 травня 2025 року закрито підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду у судових засіданнях. У судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, суду пояснила, що після розлучення у 2009 році мати відповідача декілька разів брала доньку до себе спілкуватися, а сам батько дитини жодного інтересу не проявляв, ініціатором спілкування була лише баба з боку батька і то потребувала, щоб вона відмовилася від сплати аліментів. Він мешкав не незначній відстані, але ніколи не проявляв інтересу до доньки. Навіть у 2021 році коли донька потребувала операції, щоб не втратити ногу, його матір принесла 8 тисяч грн, при цьому дзвонила скаржитися, що її залишили без пенсії, тому вона бросила слухавку. Також баба постійно вимагала повернення грошей (5 тис. доларів США), бо з купівлею будинку їм допомагали як його матір, так і її батьки, в рівних долях, але право власності на будинок було оформлене на неї. Ще під час шлюбу відповідач напідпитку побив у будинку вікна, тому за ті 5000 доларів були вставлені вікна, і вона нікому нічого не винна, але баба ніяк не може заспокоїться, ображає її та доньку, довела [PERSON] до нервового зриву. Батько жодної участі у долі дитини не брав, її життям не цікавився, у лікарню не приїжджав, тому все це їх обурило і вони звернулися до суду з позовом. Заборгованість з аліментів відповідач погасив у лютому 2025 року, під час судового провадження, сплатив близько 136 тисяч. Просила позов задовольнити, вважаючи, що відношення батька до своєї доньки ніколи не зміниться. Відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Суду пояснив, що ініціатором розлучення була дружина. Його виставили з речами, які склали до дитячої коляски, яку він купував. Йому навіть не було де жити. Роботу він знайшов у Гуляй Полі, де мешкав у гуртожитку. Сварки з приводу житла тримають з 2009 року. Він приїжджав до доньки у Новозлатопіль, де мешкала колишня дружина з новим чоловіком, спілкувався у них у хаті, домовилися про нову зустріч, зовсім скоро новий чоловік позивачки знайшов його нову тещу та приїхав до них напідпитку, влаштував сварку, погрожував, вимагав, щоб він до них більш не приїжджав. Він у той час купався та не вийшов. Дружина та теща навіть викликали поліцію. Він тоді вирішив більш у будинок позивачки не їздити, бо боявся нового чоловіка, який набагато його сильніше фізично та відбував покарання в місцях позбавлення волі. Тоді його мати телефонувала донці, домовлялася про зустріч. Мати та донька приїжджали до нього в гості, спілкувалися, це було декілька разів на квартал. У 2000 році вони ходили на Новий рік на ялинку з бабусею, (він брав квитки), спілкувалися з ним. Він мав сезонний заробіток, аліменти сплачував по можливості, квитанцій немає, бо він є переселенцем. Він двічі лікувався у лікарні у 2019-2021 роках з поламаними ребрами. У 2021 році його притягали за несплату аліментів до відповідальності, призначили громадські роботи. У цей час від сусідів він дізнався, що у соц-мережі донька просить грошей на лікування. Він попросив матір відвезти виконавцеві 8000 грн, потім продав бичка та повернув гроші матері. Додзвонитися донці він не міг, бо не знав номера, соц-мережами він не користується, телефон має кнопочний. Матір відмовилася давати номер доньки, бо їй не повернули гроші за будинок. Коли почалася війна, він двічі у березні та квітні 2022 року попав під обстріли, переніс дві контузії, тому обставини пам`ятає дуже погано. З донькою не спілкувався, бо вона в Германії, засоби зв`язку з нею йому невідомі. Наразі він проживає у Запоріжжі, має пригнічений стан, йому усе байдуже, хочеться сидіти у підвалі та нікого не бачити, з ним працюють психологи. Просить у задоволені позову відмовити, втрачати доньку він не бажає. Представник відповідача вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який не можна застосувати до відповідача, який бажає збергти рідні стосунки з донькою. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що вона наполягає на задоволенні позову і свою думку не змінить. Батька вона бачила після розлучення декілька разів в житті. Брали її десь раз на рік, при спілкування вмовляли, щоб вона просила матір відмовитися від аліментів. Останнє спілкування було у батька вдома в 2017 році, про наступну зустріч вони не домовлялися. У 2018 році вона намагалася знайти телефон батька, дзвонила бабусі, однак та відмовилася дати його телефон, сказала, що усе спілкування має відбуватися виключно через неї. За все життя їй подарували 1-2 пари легенців та щось з канцтоварів. Бажання спілкуватися з батьком пропало тоді, колі він знав, що вона у лікарні, потребує операції, але не приїхав та не подзвонив. Наразі підтримувати стосунки вона не бажає, їй набридлі обіцянки, якщо щось їм не подобається, одразу змінюється настрій і бабуся починає ображати її та матір, а батькові вона взагалі байдужа. Вона втомила від конфліктів та не бажає жодного спілкування з батьком, який писав заяву про відмову від неї, потім інтересу майже не проявляв, наразі її життям не цікавиться, а також не бажає спілкуватися з його матір`ю. Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, під час розгляду підтримала наданий суду висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав в судовому засіданні, просить винести рішення в інтересах позивачки, позбавивши відповідача батьківських прав, оскільки він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, жодної участі у житті доньки не приймає. У судове засідання для участі в дебатах представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, надав заяву щодо проведення судового засідання в його відсутність. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Запорізькому району у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її донькою, [PERSON] - онукою. Шлюб сторін розпався, бо відповідач почав випивати, побив вікна. Він навіть написав відмову від дитини, але потім подзвонила його матір, просила про побачення з [PERSON] , мов відмову він написав у гарячці. Декілька разів [PERSON] брали бабуся, вони спілкувалися усі разом. Відповідач сам не дзвонив та не приїжджав. Десь у 12 років [PERSON] брали в останнє. Вона приїхала щасливою, розповідала, про рибалку з батьком. Десь у 14 років вона була у бабусі, про тата не розповідала. Бабуся брала [PERSON] , передавала гостинці, увесь час просила, щоб вони відмовилися від аліментів. Онука просила у бабусі дати телефон тата, але та їй відмовила. Конфлікт був за грошей. Коли вони була в Германії, сваха знайшла її номер, вимагала повернути кошти. [PERSON] тоді їй відповіла, що якби вона не лізла у справи, то б і мати жила з батьком, а так і вона не спілкується, і брата ( у новій родині) батька позбавили. Після операції [PERSON] дуже образилася, що вона не потрібна батькові. Свідок [PERSON] суду пояснив, що мешкає по сусідству з позивачкою. Відповідача бачив лише раз і то напідпитку, дуже давно, коли вони розійшлися. Його донька друже з [PERSON] , вони ходили до однієї школи. Відповідача він ніколи не бачив. У позивачки дуже гарний другий чоловік, який виховав доньку [PERSON] . Також чув, як мати відповідача кричала на все село, щоб їй повернули гроші, які вона давала на придбання житла для сторін. Свідок [PERSON] суду пояснила, що мешкає по сусідству з позивачем. Відповідача в останнє бачила у 2006 році, коли він котив дитячу коляску з речами. Також знає, що мати відповідача писала погрозливі повідомлення онуці. У 2013-2015 роках сама [PERSON] розповідала їй, що хоче знайти батька, для цього телефонувала бабусі, просила його номер, але вона відмовилася, сказала, що спілкування лише через неї, баба ходила по селу, усіх проклинала, бажала смерті, а батько самоусунувся від спілкування. Вислухавши доводи учасників провадження, покази допитаних свідків. розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 5.08.2005 року Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області шлюбі, актовий запис № 07. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 березня 2009 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , яка після розлучення сторін за домовленістю залишилася проживати з матір`ю у с.Степне Запорізького району Запорізької області. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2007 року з відповідача [PERSON] стягнуті на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 300 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який звернуто до примусового виконання. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2009 розмір аліментів змінений до 1/3 частини доходу відповідача. З Єдиного реєстру державних рішень вбачається, що [PERSON] двічі був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.183-1 КУпАП постановами від 07.12.2018 року та від 15 лютого 2021 року, якою накладено стягнення на [PERSON] у виді 140 годин суспільно корисних робіт. Зазначені обставини були повідомлені сторонами у судовому засіданні та перевірені судом. Також, постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 31 січня 2022 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , [INFO] , за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 183-1 КУпАП, закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. За змістом постанови судом встановлено, що з лютого місяця 2018року [PERSON] періодично сплачував аліменти, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів і що підтверджує відсутність у [PERSON] умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ст.183-1 КУпАП. Як вбачається з пояснень учасників провадження до 2000 року [PERSON] підтримувала стосунки з матір`ю відповідача, яка брала її у гості до житла батька [PERSON] у с.Малинівка Гуляйпільського району, де останні мали спілкування, хоча такі відвідини мали декілька разів на рік. Зазначені пояснення узгоджуються зі змістом наданої відповідачем, що була видана головою виконкому Малинівської сільської ради, відповідно до якої [PERSON] приймав участь у житті доньки [PERSON] , а саме неодноразово під час канікул у серпні та грудні брав дитину до себе до моменту повномасштабного вторгнення РФ у лютому 2022 року. При цьому суд оцінює доводи [PERSON] про те. що ці зустрічі були обумовлені вмовлянням баби з боку батька спонукати матір відмовитися від аліментів, такими що обумовлені власним суб`єктивним сприйняттям перебігу подій, оскільки жодним доказом не підтверджені. У липні 2021 року [PERSON] потребувала оперативного втручання, відповідач [PERSON] , дізнавшись про це, вжив заходів щодо перерахування позивачці 8000 грн., які були зараховані в погашення заборгованості з аліментів, однак не відвідував доньку в медичному закладі та не цікавився її станом здоров`я, посилаючись на необхідність відбуття призначеного покарання та відсутності засобів зв`язку з донькою. З 26.11.2021 року [PERSON] наданий статус дитини з інвалідністю. Після повномасштабного вторгнення [PERSON] разом з матір`ю виїхала до Німеччини, де перебуває і на час розгляду справи, мати у 2023 році повернулася до Запоріжжя. Відповідач навесні 2022 року отримав дві контузії, потрапивши під обстріли, пізніш виїхав до м. Запоріжжя, де зареєструвався як внутрішньо-переміщена особа, наразі згідно його пояснень відвідує психолога (соціальний супровід), однак перебуває у пригніченому психологічному стані, бажає уникнути від будь-якого спілкування, кращим є навіть сховатися у підвалі у безлюдному місці. Перебуваючи у Німеччині, матір відповідача розшукала засоби зв`язку з позивачкою та онукою, а також свахою, нагадавши про неповернення боргу 5000 доларів США, висловлювала претензії та образи, що спонукало позивачку після повернення до м.Запоріжжя звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача. Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд на своє глибоке переконання вважає, що безумовно на характер стосунків між [PERSON] та її батьком безумовно вплинула поведінка матері відповідача, яка будучи обуреною неповерненням їй 5000 доларів США, що були витрачені на придбання будинку для сторін під час шлюбу, право власності на який було зареєстровано за позивачем, та який був залишений відповідачем у користування її та доньки (без звернень до суду за захистом своїх прав), постійно після розлучення сторін висувала претензії до позивачки, при цьому, і в образливій формі. Зазначене підтверджується поясненнями сторін та їхньої доньки [PERSON] та відповідає змісту відповіді поліцейського офіцера громади СВГ ВП Запорізького РУП В.Бабічева про розгляд звернення [PERSON] , від якої 27.05.2024 року надійшло повідомлення про погрози від відомої особи, в ході проведення перевірки встановлено, що матір колишнього чоловіка гр. [PERSON] протягом року пише заявниці СМС-повідомлення про те, що вони винні їй 5000 доларів США, ці погрози почалися, як до колишнього чоловіка стали надходити дзвінки від ВДВС з приводу несплати аліментів. При цьому суд враховує і зміст прослуханих у судовому засіданні аудіо файлів, що були відтворені за наданою у підготовчому судовому засіданні згодою [PERSON] , яка при телефонному спілкуванні з бабою з боку батька повідомляє, що в ситуації, що сталася, винна лише поведінка баби, а батька вона любить. Зазначене також узгоджується з поясненнями [PERSON] та допитаного свідка [PERSON] в частині того, що до 2021 року вона бажала спілкуватися з батьком, просила у баби дати номер його мобільного телефону, але та відмовила, пояснивши, що усе спілкування її з батьком повинно відбуватися виключно через неї. Також суд враховує і той факт, що 26.02.2025 року виконавче провадження ВП № [NUMBER] було закінчено у зв`язку із повним виконанням боржником виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», що на думку суду, свідчить про намір відповідача виправити свою поведінку. Суду наданий висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 4 березня 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дитини, [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ч.5 тач.6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, при вирішенні спору суд повинен врахувати насамперед не висновок орану опіки та піклування, а інтереси [PERSON] , яка на час розгляду досягнула повноліття, однак самостійних позовних вимог до відповідача не висунула, обмежившись підтриманням заявлених позовних вимог з боку матері, а також вагомість «крайності» такого заходу. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те. що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Суд звертає увагу, що зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена, позивачем не зазначено обставин та не надано доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, що потягло бо доцільність застосування такої виключної міри та заходу впливу на відповідача, як позбавлення батьківських прав, вирішуючи вимоги суд враховує, що батько дитини, перебуваючи у пригніченого психологічному стані, який обумовлений необхідністю виїзду з окупованої території та наслідками пережитих контузій, заперечує проти позбавлення батьківських прав, бажає підтримувати зв`язок з донькою, вжив заходів щодо погашення заборгованості з аліментів, - зазначене в сукупності дає змоги прийти до висновку, що родинний зв`язок між батьком та донькою, не можна визнати явно неблагополучним та непридатним, а тому його збереження відповідає інтересам дитини. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed