Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області звернулась Бишівська сільська рада в особі голови Бишівської сільської ради Рознай І. з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] , в якому просить: витребувати із незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Бишівської сільської ради (код ЄДРПОУ 04362214) земельну ділянку площею: 0,0400 га (кадастровий номер: 3222780601:01:033:0039), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення на підставі якого відведена земельна ділянка площею: 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не приймалось. У зв`язку з чим, земельна ділянка, яка належить до власності територіальної громади Бишівської сільської ради, перебуває у чужому незаконному володінні. Разом з позовною заявою Бишівської сільської ради в особі голови Бишівської сільської ради Рознай І. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 27.09.2023 року заяву позивача Бишівської сільської ради в особі голови Бишівської сільської ради Рознай І. про забезпечення позову в цивільній справі за позовом Бишівської сільської ради до [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] , про витребування майна із незаконного володіння задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 12.10.2023 року позовну Бишівської сільської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.11.2023 року, яке згодом було відкладене на 01.05.2024 року. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 11.03.2024 року клопотання представника позивача про залучення співвідповідачів та про зміну предмету позову було задоволено. В обґрунтування клопотання посилався на те, що 25.09.2023 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №4245. Згідно з п. 1.1 вказаного договором Продавець передає земельну ділянку площею 0,04 га, за кадастровим номером 3222780601:01:033:0039, яка розташована за адресою [ADDRESS] , у власність Покупцеві, а Покупець приймає зазначену земельну ділянку і зобов`язується сплатити за неї грошову суму, визначену цим договором. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69436465 від 25.09.2023 10:59:36 про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер 3222780601:01:033:0039, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 4245, виданого 25.09.2023 року. Таким чином, власником спірної земельної ділянки став є [PERSON] , а тому дану особу представник позивача просив залучити як співвідповідача у справі. Однак, після подання даного клопотання, Бишівській сільській раді стало відомо, що 09.10.2023 року було укладено новий Договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] , як Продавцем, та [PERSON] , як Покупцем, відповідно до п. 1.1 якого Продавець передає земельну ділянку площею 0,04 га, за кадастровим номером 3222780601:01:033:0039, яка розташована за адресою [ADDRESS] , у власність Покупцеві, а Покупець приймає зазначену земельну ділянку і зобов`язується сплатити за неї грошову суму, визначену цим договором. Таким чином, власником спірної земельної ділянки на даний час є [PERSON] , а тому дану особу представник позивача просив залучити як співвідповідача у справі. Тож суд Ухвалою від 11.03.2024 року встановив залученим відповідачам [PERSON] та [PERSON] 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8ст. 178 ЦПК України). Підготовче засідання у даній справі відкласти на 01.05.2024 року на 10 год. 00хв. Ухвалою від 29.03.2024 року суд наклав арешт на земельну ділянку площею 0,0400 на з кадастровим номером 3222780601:01:033:0039, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою за наслідками підготовчого судового засідання від 13.05.2024 року суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 01.07.2024року. В судове засідання викликати сторін/представників, свідка [PERSON] . Відповідно у встановлений судом строк, відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. 13.05.2024 року у судовому засіданні, у якості свідка було допитано [PERSON] , секретаря Бишівської сільської ради Фастівського району Київської області, яка зазначає, що вона була та є досі секретарем сільської ради, до її обов`язків входить написання протоколу сесії, тому вона завжди присутня на сесіях сільської ради. У зв`язку з чим впевнено повідомила, що рішення Бишівської сільської ради від 22 жовтня 2020 року №343-52-VII «Про затвердження громадянину України [PERSON] проектної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території села Бишів, Бишівської сільської ради Макарівського района Київської області» не приймалось. Ухвалою від 13.01.2025 було задоволено клопотання представника позивача адвоката Титикала Р.С. про виключення зі складу відповідачів [PERSON] та [PERSON] , та зміни їх процесуального статусу у справі на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки власником спірної земельної ділянки на даний час є [PERSON] , а тому дана особа вважається належним відповідачем у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, викладене підтвердив та просив його задовольнити. Інші сторони, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, до суду не прибули, про причини неявки не повідомили, процесуальних заяв не подали. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали, судом встановлено наступне. В лютому 2023 року Бишівській сільській раді стало відомо, що земельна ділянка площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), яка перебувала у власності територіальної громади села Бишів, зареєстровано за фізичною особою [PERSON] . Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено наступну реєстраційну дію щодо земельної ділянки площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039): державним реєстратором Данилівської територіальної громади Васильківського району Київської області Пархомчук Анною Василівною прийнято рішення №53818737 від 31 серпня 2020 року 09:44:39 про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (дата та час державної реєстрації: 27 серпня 2020 року 16:52:11). Підставою для вчинення вказаної реєстраційної дії стало рішення Бишівської сільської ради №313-49-VII від 19 серпня 2020 року, однак в цей день сесія Бишівської сільської ради VII скликання Макарівського району Бишівської області не проводилась. Після отримання копії даного документу, Бишівській сільській раді стало відомо, що [PERSON] надала реєстратору підроблене рішення Бишівської сільської ради від 19 серпня 2020 року N?3 13-49-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] ». В даному рішенні зазначено, що Бишівська сільська рада начебто затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] (п. 1 даного рішення). А згідно з п. 2 даного рішення, начебто передано безоплатно у власність гр. України [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0400 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222780601:01:033:0039 по [ADDRESS] . Як зазначає Позивач, такого рішення Бишівською сільською радою не приймалось. Натомість, рішення за номером №313-49-VII Бишівською сільською радою дійсно приймалось, однак воно має іншу назву та іншу дату його прийняття, а саме «Про затвердження технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в адміністративних межах Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області» від 14 серпня 2020 року. На підтвердження цього Позивач надає Протокол 49 сесії Бишівської сільської ради VII скликання Макарівського району Київської області від 14 серпня 2020 року, відповідно до якого вбачається, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою [PERSON] не приймалось та взагалі на розгляд сесії не виносилось. Що також підтверджуються показаннями свідка [PERSON] , секретаря Бишівської сільської ради Фастівського району Київської області. З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має прав на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, шляхом визнання права. Положеннями ст. ст. 8, 24, 41 Конституції України зокрема визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до абз. 15 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч.1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Згідно із ч. 1, 4 ст. 173 Земельного кодексу України, межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. У зв`язку з чим, користуючись своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, згідно з яким власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а також абз. 14 чт. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в України, відповідно до якого право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування, Бишівською сільською радою було прийнято рішення «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, для будівництва індивідуального гаражу в межах населених пунктів Бишівської сільської ради Макарівського району Київської областіі» №313-49-VII від 14 серпня 2020 року. Прийняття даного рішення підтверджується Протоколом 49 сесії Бишівської сільської ради VII скликання Макарівського району Київської області від 14 серпня 2020 року, відповідно до якого вбачається, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою [PERSON] не приймалось та взагалі на розгляд сесії не виносилось, а також листом Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації Київської області №05-06/61 від 14 лютого 2023 року, в якому вказано, що в архівному фонді №Р-212 «Бишівська сільська рада та її виконавчий документ, с. Бишів, Макарівський район Київської області» зберігається Протокол 49 сесії Бишівської сільської ради VII скликання Макарівського району Київської області від 14 серпня 2020 року та оригінал абсолютно іншого за змістом рішення Бишівської сільської ради «Про затвердження технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в адміністративних межах Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області» під номером №313-49-VII. Таким чином, земельна ділянка площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), що знаходиться за адресою [ADDRESS] є власністю Бишівської сільської ради. Водночас, рішення, яке стало підставою для вчинення реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), за [PERSON] , «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] » №313-49-VII від 19 серпня 2020 року не існує. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент проведення реєстраційної дії), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент проведення реєстраційної дії), державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя за місцезнаходженням нерухомого майна. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), було зареєстровано державним реєстратором Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, в той час як земельна ділянка знаходиться в [ADDRESS] . А отже, державний реєстратор Пархомчук Анна Василівна порушила принцип територіальності та не мала законних підстав для проведення реєстраційної дії щодо вказаної земельної ділянки. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент проведення реєстраційної дії), державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент проведення реєстраційної дії), заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. Заява на проведення реєстраційних дій у паперовій формі подається за умови встановлення особи заявника. Встановлення особи громадянина України здійснюється за паспортом громадянина України або за іншим документом, що посвідчує особу, передбаченим Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Особа іноземця або особи без громадянства встановлюється за національним, дипломатичним чи службовим паспортом іноземця або іншим документом, що посвідчує особу іноземця або особи без громадянства. Заява на проведення реєстраційних дій в електронній формі подається за умови підписання її заявником з використанням засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри. У разі подання заяви уповноваженою на те особою державним реєстратором встановлюється обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи. Для цілей проведення реєстраційних дій документом, що підтверджує повноваження діяти від імені іншої особи, є документ, що підтверджує повноваження законного представника особи, нотаріально посвідчена довіреність або відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про особу, яка уповноважена діяти від імені юридичної особи. Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву, а також відповідного користувача, обтяжувача. Порядок подання заяв у сфері державної реєстрації прав та повідомлення власника об`єкта нерухомого майна, а також відповідного користувача, обтяжувача про подані заяви визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент проведення реєстраційної дії), державний реєстратор: -встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: -відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; -відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; -відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; -наявність обтяжень прав на нерухоме майно; -наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; -перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; -під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент проведення реєстраційної дії), підстави для відмови в державній реєстрації прав: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Як вбачається, державний реєстратор повинен був перевірити наявність чи відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав чи відмови в державній реєстрації прав. Реєстрація прав на земельну ділянку проводилась на підставі начебто рішення Бишівської сільської ради, оригінал якого повинен залишатись у справах даного органу. А отже, заявник мав подати реєстратору належним чином засвідчену копію даного рішення, водночас як вбачається із виготовлених реєстратором електронних копій документів, дане рішення не містить слів «Згідно з оригіналом», назви посади, підпису особи органу місцевого самоврядування, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії, а отже не відповідає вимогам до документів, що є підставою для державної реєстрації. У зв`язку з чим, на підставі п. 5 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстратор повинен був відмовити в державній реєстрації прав. Таким чином, при проведенні реєстраційної дії, державним реєстратором Пархомчук Анною Василівною проігноровано вимоги законодавства в сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно та зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером №3222780601:01:033:0039, площею 0,0400 га за недобросовісною особою. Таким чином, суд приходить до висновку, що за приписами статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений права власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно із ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Так, один зі способів захисту порушених прав є віндикація. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦКУ, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 р. №183/1617/16 пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 р. №488/5027/14-ц, пункт 98), від 19 травня 2020 р. №916/1608/18, пункт 80). Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 у справі № 199/8324/19, провадження № 14- 212цс21). Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду, 06 липня 2022 у справі № 914/2618/16, провадження №12-25гс21). У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі №183/1617/16, провадження 14-208 цс18). Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц). З урахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду та законодавства України, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння є належним та ефективним способом захисту порушеного права Позивача як власника спірної земельної ділянки. Відповідно до ч. 1,2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Таким чином, Бишівська сільська рада звертається до Макарівського районного суду Київської області, у зв`язку з тим, що дане майно знаходиться за адресою: Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтею 43 ЦПК України серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, оскільки судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), яка перебувала у власності територіальної громади села Бишів, самовільно зареєстровано фізичною особою - [PERSON] , яка незаконно зареєструвала за собою право власності на дану земельну ділянку, потім остання уклала Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039), зареєстрованого в реєстрі за №4245 25.09.2023 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем. Після чого 09.10.2023 року було укладено новий Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0400 га (кадастровий номер 3222780601:01:033:0039) між [PERSON] , як Продавцем, та [PERSON] , а тому вимоги позивача про витребування із незаконного володіння [PERSON] даної земельної ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені матеріалами справи судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 684,00 грн. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved