Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ейбатов Заур Мардан огли, звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , з\~урахуванням уточнених\~позовних вимог,\~просить суд: стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 81 858, 03 грн.. В обґрунтування уточнених позовних вимог, представник позивача посилається на те, що позивач має відкриті банківські рахунки (гривневі та валютні) у АТ КБ «Приватбанк», на таких рахунках наявні грошові особисті кошти позивача. Позивачем було отримано від відповідача повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 07.09.2024 р. №20.1.0.0.0/7- 240907/106. Зазначеним листом відповідач повідомив позивача про припинення обслуговування його рахунків, про обмеження доступу до дистанційних систем обслуговування (Приват24) та проведенні фінансових операцій, а також про можливість наявні на рахунках позивача кошти перевести на рахунки в інших банках або видати готівкою в касах відповідача. Позивач перебуває за межами території України, куди виїхав на постійне місце проживання у 2022 році та на територію України повертатись не має можливості. Відповідно, такі обставини, позбавляють його можливості звернутись у відділення банку особисто для повернення належних йому коштів, які зберігаються на його рахунках у АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Тому, позивач уповноважив свого представника адвоката З.М. Ейбатова звернутись до відділення банку для врегулювання ситуації. Але, на звернення представника адвоката З.М. Ейбатова до відділення банку, йому було повідомлено, що повернення коштів позивача можливе лише на особисте звернення позивача до відділення банку або на підставі оформлення довіреності для представника або ж, шляхом написання електронної заяви з накладеним електронним підписом позивача. Позивачем 02.10.2024 року була направлена електронна заява (заява у формі наданій відповідачем, згідно Додатку 2 до Порядку закриття рахунків тобто, «Заява про закриття поточного(-их) рахунку(-ів) та Платіжна інструкція на перерахування залишків коштів») на офіційну електронну пошту відповідача з накладеним особистим електронно-цифровим підписом позивача. Така заява була прийнята відповідачем під вхідним номером 14901890-ВБ та 14760196-ВБ, про що свідчать відповіді на таку заяву від відповідача засобами електронної пошти. Також, отримання таких заяв відповідачем підтверджується і відповіддю на адвокатський запит від 08.10.2024 року №20.1.0.0.0/7 -241004/71323. Разом з тим, згодом позивач отримав від відповідача відповідь на таку заяву, лист від 30.10.2024 р. №20.1.0.0.0/7- 241003/8863 на 14760196-ВБ від 03.10.2024 р.. Відповідно до цього листа, банком було повідомлено, що він «Рекомендує звернутись до Банку для перерахування залишку коштів на рахунок, відкритий в іншому банку та здійснення інших дій, зазначених у повідомленні Банку». Тобто, фактично, відповідач відмовив у задоволені заяви позивача від 02.10.2024 року про закриття рахунків та повернення належних йому грошових коштів. Таку відмову позивач вважає протиправною, такою що порушує права позивача, як споживача банківських послуг, а також такою, яка ставить позивача в скрутне матеріальне становище, адже позивач вже тривалий час не може отримати доступ до належних йому на праві власності грошових коштів, які відповідач і досі тримає на власних рахунках. Право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне; договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про це, отже, оскільки банк отримав заяву позивача від 02.10.2024 року про розірвання договору та повернення йому грошових коштів, тому у відповідача не було підстав для відмови у задоволенні такої заяви позивача. Відповідно, відмова відповідача у задоволені заяви позивача (з накладеним електронним підписом) про закриття рахунків та повернення коштів та вимога особистої явки позивача до відділення банку - є протиправною, адже подана позивачем заява є належним документом, який має юридичну силу та поданий до відповідача у передбаченому законом порядку. Відповідно, така заява підлягала до задоволення в повному обсязі. На рахунках відповідача, перебувають такі кошти позивача: 1) залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 59474,56 UAH; 2) залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 502,69 USD; 3) залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 32,05 EUR. Залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 у розмірі 502,69 USD (доларів США) = 20874,755 грн; залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 у розмірі 32,05 EUR (Євро) = 1508,722 грн.. Тобто, загальна грошова сума, належна позивачу, яка безпідставно перебуває на облікових рахунках відповідача складає 81 858,03 грн.. Відповідно, саме грошова сума у загальному розмірі 81\~858,03 грн. не була повернута позивачу відповідачем на підставі електронної заяви позивача від 02.10.2024 року. А тому, дії відповідача щодо зберігання в себе належних грошових кошів позивачу та, відповідно, фактична відмова позивачу у поверненні йому таких грошових коштів є протиправною та безпідставною. А тому, такі грошові кошти позивач просить стягнути з відповідача. Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» надав суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому просить суд відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо відмови від підтримання ділових відносин/відмови в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку. Банки наділені прямим обов`язком встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів. Аналогічне стосується відмови від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка через встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику, яка також є обов`язковою для банків за Законом. Водночас, законодавство про фінансовий моніторинг зобов`язує банки як суб`єктів фінансового моніторингу самостійно визначати ризики подальшого обслуговування клієнтів та уникати виявлених ризиків через застосування процедури де-рискінгу. Відповідно до п. 1.1.8.2. Умов та правил надання банківських послуг - Банк ініціює розірвання Договору та закриває рахунок/рахунки в наступних випадках/ за наявності однієї з таких обставин, зокрема - у випадку виникнення у Банку підозри або виявлення ознак незаконних операцій із платіжним інструментом з боку Клієнта. При цьому залишок коштів на рахунку Клієнта перераховується на відповідний рахунок згідно облікової політики Банку та повертається Клієнту на його першу вимогу, за умови виконання Клієнтом вимог щодо ідентифікації та верифікації його особи та підтвердження належності йому цих грошових коштів. Щодо відмови у задоволені заяви Позивача від 02.10.2024р.. Відповідно до п.1.1.3.1.3. Умов та правил надання банківських послуг, Банк зобов`язаний здійснювати ідентифікацію, верифікацію Клієнта (представника Клієнта), вивчення Клієнта та уточнення інформації про Клієнта у випадках, встановлених законом. п.1.1.3.1.4. Умов передбачено, що Банк зобов`язаний: здійснювати кожен із заходів належної перевірки Клієнта у випадках, встановлених законодавством у сфері запобігання та протидії; відмовитися від підтримання ділових відносин/відмовити Клієнту у обслуговуванні, у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції на підставах, передбачених законодавством та внутрішніми документами Банку з питань запобігання та протидії. Згідно п. 1.1.7.2. Умов, Клієнт зобов`язаний надавати на першу вимогу Банку та/або з власної ініціативи достовірні документи (у т.ч. отримувати їх від офіційних органів) та/або відомості/інформацію необхідні для здійснення належної перевірки Клієнта (ідентифікації та верифікації клієнта (його представника). Таким чином, ідентифікація та верифікація клієнта є обов`язком банку. Це передбачено законодавством про фінансовий моніторинг та є частиною процедури належної перевірки клієнтів. Ідентифікація - це встановлення особистості клієнта та його реквізитів, тобто отримання необхідних даних для підтвердження особистості. Верифікація - це підтвердження достовірності ідентифікаційних даних клієнта, отриманих в процесі ідентифікації, за допомогою офіційних документів або інших надійних джерел. Належна перевірка клієнта (due diligence) - це комплекс заходів, які банк здійснює для встановлення та оцінки ризиків, пов`язаних з діловими відносинами з клієнтом. Загалом, банк зобов`язаний: - Здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів або проведення фінансової операції. - Актуалізувати дані про клієнта. - Здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, становлять високий ризик. - Забезпечувати конфіденційність даних клієнта. Проведення належної ідентифікації і верифікації клієнта також вищевказаними умовами договору про надання банківських послуг, які передбачені Інструкцією про порядок видачі (переказу) залишків коштів клієнта-фізичної особи, якому відмовлено у підтриманні ділових відносин передбачено наступні варіанти подання заяви для перерахування залишку коштів на рахунок відкритий в іншому банку: 1) клієнт з документами звертається до відділення банку і проходить ідентифікацію, підписує заявку для перерахунку залишків коштів встановленого зразку на рахунок відкритий в іншому банку чи отримання готівки. Заява зі свого боку також візується співробітником банку 2) довірена особа с нотаріальною довіреністю звертається у відділення банку і виконує вищевказані дії від імені клієнта. Заява зі свого боку також візується співробітником банку. Іншого порядку, крім особистого звернення до банку або через довірену особу, не передбачено. Аналогічні рекомендації були надані [PERSON] у листі від 30-10-2024 р. №20.1.0.0.0/7- 241003/8863 на 14760196-ВБ від 03-10-2024 р.. На теперішній час, заяву про закриття поточних рахунків та платіжну інструкцію на перерахування залишків коштів, отримання таких коштів за зазначеними у заяві реквізитами належним чином, клієнтом або його довіреною особою подано не було. Позивачем у даній справі не надано доказів про порушення його прав та інтересів з боку АТ КБ «ПриватБанк», а відсутність таких порушень не породжує для нього права на захист в обраний спосіб та з вказаних у позові підстав. Звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги в зв`язку з відсутністю порушеного права з боку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, з урахуванням викладеного, відсутні підстави для висновку про те, що відповідачем були допущені дії чи бездіяльність у порушення обов`язків, встановлених законодавством, які призвели до порушення прав позивача, а відтак захист його права способом визначеним позивачем не може бути здійснений. Отже, уточнені позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. II. Заяви, клопотання позивача та відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Ейбатов Заур Мардан огли позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у заяві про уточнення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Захаров М.І. позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у їх задоволені, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на заяву про уточнення позовних вимог. III. Процесуальні дії по справі. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів, задоволено. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 31.10.2021 року, тим самим уклав з банком договір, який відповідно до ст.634 ЦК є договором приєднання. Згідно заяви, підписаної [PERSON] 31.10.2021р., вбачається, що позивач погодився на укладення договору з відповідачем та з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua/terms. 07.09.2024р., [PERSON] було надіслано повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку. Було запропоновано подати до банку заяву про закриття поточних рахунків та платіжну інструкцію на перерахування залишків коштів (а.с.16-19). Оскільки [PERSON] перебуває за межами території України, куди виїхав на постійне місце проживання, то він позбавлений можливості звернутись у відділення банку особисто для повернення належних йому коштів, які зберігаються на його рахунках у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.20-21). Тому, позивач уповноважив свого представника звернутись до відділення банку для врегулювання ситуації. На звернення представника до відділення банку відповідача, йому було повідомлено, що повернення коштів позивача можливе лише на особисте звернення позивача до відділення банку або на підставі оформлення довіреності для представника або ж, шляхом написання електронної заяви з накладеним електронним підписом позивача. [PERSON] 02.10.2024 року була направлена електронна заява (Заява у формі наданій відповідачем, згідно Додатку 2 до Порядку закриття рахунків тобто, «Заява про закриття поточного(-их) рахунку(-ів) та Платіжна інструкція на перерахування залишків коштів») на офіційну електронну пошту відповідача з накладеним особистим електронно-цифровим підписом позивача (а.с.22-25). Дана Заява була прийнята відповідачем під вхідним номером 14901890-ВБ та 14760196-ВБ, про що свідчать відповіді на таку заяву від відповідача засобами електронної пошти. Також, отримання таких заяв відповідачем підтверджується і відповіддю на адвокатський запит від 08.10.2024 року №20.1.0.0.0/7 -241004/71323 (а.с.26-28). Згодом Позивач отримав від Відповідача відповідь на таку заяву, лист від 30-10-2024 р. №20.1.0.0.0/7- 241003/8863 на 14760196-ВБ від 03-10-2024 р., відповідно до якого, банком було повідомлено, що він «Рекомендує звернутись до Банку для перерахування залишку коштів на рахунок, відкритий в іншому банку та здійснення інших дій, зазначених у повідомленні Банку». Тобто, фактично, відповідач відмовив у задоволені Заяви позивача від 02.10.2024 року про закриття рахунків та повернення належних йому грошових коштів (а.с.29-30). Згідно інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк» від 27.05.2025 р. щодо точного розміру коштів, які належні [PERSON] , проте які досі обліковуються на рахунках АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що: 1) залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 59474,56 UAH; 2) залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 502,69 USD; 3) залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 32,05 EUR. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг, зокрема належить відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах. Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями гл. 72 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта і встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України \~обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до\~Закону України\~«Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними. Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон про ПВК/ФТ), як зазначено в його преамбулі, спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - запобігання та протидія). Банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону про ПВК/ФТ. Частиною 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною. Положеннями ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей. Відповідно до п. 1.1.8.2. Умов та правил надання банківських послуг - Банк ініціює розірвання Договору та закриває рахунок/рахунки в наступних випадках/ за наявності однієї з таких обставин: - якщо протягом 12 місяців з дня відкриття рахунку або протягом 12 місяців підряд відсутні будь-які ініційовані Клієнтом операції за рахунком та відсутній залишок коштів на рахунку; - у разі отримання від контролюючих органів інформації про державну реєстрацію припинення Клієнта або самостійного виявлення таких відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; - у випадку порушення Клієнтом своїх зобов`язань за Договором, у тому числі щодо актуалізації даних, а також у випадку, якщо було з`ясовано, що дія Договору суперечить законодавству України або може призвести до фінансових збитків, погіршення іміджу Банку; - за наявності підстав, передбачених законодавством з питань фінансового моніторингу; - у разі встановлення факту надання Клієнтом недостовірної інформації для встановлення податкового резидентства та статусу податкового резидентства своїх власників істотної участі та кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) та іншої обов`язкової інформації відповідно вимог FATCA, CRS; - у випадку виникнення у Банку підозри або виявлення ознак незаконних операцій із платіжним інструментом з боку Клієнта. При цьому залишок коштів на рахунку Клієнта перераховується на відповідний рахунок згідно облікової політики Банку та повертається Клієнту на його першу вимогу, за умови виконання Клієнтом вимог щодо ідентифікації та верифікації його особи та підтвердження належності йому цих грошових коштів.; - у випадку технічної неможливості обслуговування Клієнта в подальшому; - в інших випадках, передбачених законодавством України та Договором. 07.09.2024р., позивачу було надіслано повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, отримання якої позивач не заперечує. Позивачу було запропоновано подати до банку заяву про закриття поточних рахунків та платіжну інструкцію на перерахування залишків коштів на рахунок отримувача відкритий в іншому банку. Суд приходить до висновку, що банк, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу мав право розірвати ділові відносини з позивачем, у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику. При цьому, позивач не заперечує факту відмови від підтримання ділових відносин/відмови в обслуговуванні. Разом з тим, у банку виник обов`язок повернути позивачу залишок коштів на його рахунку, на його першу вимогу, за умови виконання Клієнтом вимог щодо ідентифікації та верифікації його особи та підтвердження належності йому цих грошових коштів. При цьому, пунктами 15, 44 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис; підписувачем є фізична особа, яка створює електронний підпис. Статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Статтею 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Відповідно до ч.6 ст.18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Тому, суд приходить до висновку, що як і власноручний підпис, так і електронний підпис використовуються для повноцінної ідентифікації підписувача. З врахуванням викладеного, наявність електронного підпису позивача на Заяві про закриття рахунків та повернення йому грошових коштів підтверджує його волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію заявника та цілісність документа, в якому втілюється його воля. Відповідно, відмова відповідача у задоволені Заяви позивача (з накладеним електронним підписом) про закриття рахунків та повернення коштів та вимога особистої явки позивача до відділення банку - є протиправною, адже подана позивачем заява є належним документом, який має юридичну силу та поданий до відповідача у передбаченому законом порядку. На Ухвалу суду про витребування доказів від відповідача надійшла інформація щодо точного розміру коштів які належні позивачу, проте які досі обліковуються на рахунках відповідача. З такої заяви вбачається, що: залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 59474,56 UAH; залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 502,69 USD; залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 32,05 EUR. (Рахунки 2903 це балансові рахунки, на яких обліковуються кошти клієнтів банку за недіючими рахунками. Кошти перераховано з поточних рахунків у зв`язку з відмовою від підтримання ділових відносин згідно ст. 15 Закону № 361.). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Відповідно до практики ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві. Так само, як і матеріальні речі, деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можна розглядати як «право власності» і, таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Поняття «майно» не обмежується «існуючим майном» і може також охоплювати активи, у тому числі вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього принаймні «законних сподівань» стосовно отримання можливості ефективного користування правом власності. «Сподівання» є «законним», якщо воно ґрунтується або на положенні законодавства, або на нормативно-правовому акті, який стосується відповідного майнового інтересу. У кожній справі питання, яке необхідно розглядати, полягає у тому, чи надали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на отримання майнового права, захищеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три правила: перше правило, викладене в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, яке міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення майна й підпорядковує його умовам; третє правило, зазначене в другому абзаці, визначає, що держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів. Ці три правила, однак, не є «чіткими» в розумінні того, що вони не є пов`язаними між собою. Друге та третє правила стосуються конкретно визначених випадків втручання у право мирного володіння майном, і тому їх слід тлумачити з огляду на загальний принцип, викладений у першому правилі. Щоб бути сумісним зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, захід має відповідати трьом умовам: бути законним, переслідувати законну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними суспільними інтересами та основоположними правами особи. Отже, згідно з Конвенцією, практикою ЄСПЛ, а також Конституцією України та юридичними позиціями Конституційного Суду України, право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов?язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Станом на момент подання уточненої позовної заяви (02.06.2025 року) офіційний курс НБУ валюти до гривні складає: 1 долар США = 41,5261 гривень; 1 Євро = 47,0740 гривень. Відповідно: залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 у розмірі 502,69 USD (доларів США) = 20874,75 грн; залишок на рахунку [NUMBER] станом на 15.05.2025 у розмірі 32,05 EUR (Євро) = 1508,72 грн.. Тобто, загальна грошова сума, належна позивачу, яка безпідставно перебуває на облікових рахунках відповідача складає: 59474,56 гривень (на рахунку [NUMBER] ) + 20874,75 гривень (на рахунку [NUMBER] ) + 1508,72 гривень (на рахунку [NUMBER] ) = 81 858,03 грн.. Відповідно, грошова сума у загальному розмірі 81 858,03 грн. повинна бути повернута позивачу відповідачем, як така що безпідставно утримується відповідачем. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). V. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved