Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] (далі позивач або [PERSON] ) звернувся з позовом до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі Казначейська служба) та Ковельського відділу державної виконавчої служб у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (далі Ковелський ДВС), про скасування арешту грошових коштів в розмір 37\~650,00 грн. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер син [PERSON] . Позивач, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину. 07.09.2023 Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська прийняв постанову, якою притягнув сина позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 172-2- КУпАП та наклав на нього стягнення в розмірі 17000,00 грн. Під час примусового виконання зазначеної вище постанови державний виконавець Ковельського ДВС, у межах виконавчого провадження №73761024, наклав арешт на майно боржника 10.04.2024. У зв`язку зі смертю сина позивача, виконавче провадження постановою державного виконавця Ковельського ДВС було закінчено 12.07.2024. Як на підставу своїх вимог посилається на положення статей 1216-1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 40, ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», практику Верховного Суду викладену у постанові ВПВС від 08.11.2019 у справі №643/3614/17 та постанові від 26.11.2019 у справі №905/386/18. Казначейська служба проти задоволення позову заперечила. У відзиві на позовну заяву, з посиланням на «Положення про територіальні органи Державної казначейської служби України», затвердженого наказом МФУ №1280 від 12.10.2011 та висновки Верховного Суду у справах № 200/7261/13-ц, №916/1227/16, № 913/356/15, №200/7261/13-ц, вважає, що не є належним відповідачем у цій справі, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Ковельське ДВС правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалось. 01.04.2025 суд ухвалою відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, задовольнив клопотання позивача про витребування матеріалів виконавчого провадження та спадкової справи, підготовче засідання у справі призначив на 01.05.2025. 03.04.2025 суд ухвалою задовольнив клопотання представника Казначейської служби про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції. 08.04.2025 до суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №73761024, та копії спадкової справи після смерті сина позивача. 18.04.2025 надійшов відзив на позовну заяву від Казначейської служби. 01.05.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 19.05.2025 для надання Казначейською службою додаткових пояснень. 06.05.2025 до суду надійшли додаткові пояснення Казначейської служби. 19.05.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю головуючого в іншому судовому засіданні, розгляд справи відкладено на 26.05.2025. 23.05.2025 представник Казначейської служби подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому провадженні. 26.05.2025 у зв`язку з неявкою учасників справи судове засідання відкладено на 04.06.2025. Ухвалою від 04.06.2025 суд закрив підготовче провадження у справі, справу призначив до судового розгляду на 16.06.2025. 16.06.2025 у судове засідання прибув позивач та представник Казначейської служби, Ковельська ДВС у судове засідання не прибула, хоча належно була повідомлена про час, дату і місце розгляду справи. Позовні вимоги позивач підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позові. Представник відповідача позов заперечив з підстав наведених у відзиві та додаткових поясненнях. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. Суд ухвалив здійснювати розгляд (формування та зберігання) справи у змішаній (паперовій та електронній) формі. У судовому засіданні суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та повідомив присутніх, що проголошення повного судового рішення відбудеться у судовому засіданні 23.06.2025. [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] від 08.09.1982. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 05.12.2023 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 25.06.2024. [INFO] [PERSON] , як батько померлого [PERSON] , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошових заощаджень з належними відсотками та компенсаційними виплатами, які знаходяться: - в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 64069,69 грн які знаходяться на рахунку [NUMBER] ; - в АТ «Райффайзен Банк» в розмірі 8140,46 грн, 0,06 грн, 4921,05 грн. Копією постанови судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2023 у справі №202/16795/23 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17000,00 грн. У постанові зазначено, що у разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня набрання нею законної сили, штраф стягуватиметься у подвійному розмірі в примусовому порядку (с. 303 КУпАП). 09.01.2024 державний виконавець Ковельського ДВС відкрив виконавче провадження № 73761024 з примусового виконання постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023; стягувачем зазначений Індустріального районного суду м. Дніпропетровська; сума штрафу вказана 34000,00 грн. Постановою від 09.01.2024 у виконавчому провадженні №73761024 державний виконавець Ковельського ДВС прийняв постанову про стягнення виконавчого збору з боржника 3400,00 грн., а постановою від 09.01.2024 мінімальні витрати виконавчого провадження в розмірі 250,00 грн. Постановою від 10.04.2024 у ВП №73761024 державний виконавець Ковельського ДВС наклав арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках в межах суми звернення стягнення 37\~650,00 грн. 12.07.2024 державний виконавець Ковельського ДВС у зв`язку зі смертю боржника, прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження №73761024 про стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 34000,00 грн при примусовому виконанні постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023. У постанові про закінчення виконавчого провадження не зазначено про скасування накладених арештів в межах цього виконавчого провадження. Довідкою від 11.03.2024 АТ КБ «Приватбанк» повідомив нотаріуса що у банку на ім`я [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) відкритий рахунок [NUMBER] на якому знаходяться грошові кошти в розмірі 64069,69 грн. Листом від 06.02.2025 АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що частина успадкованих позивачем коштів в розмірі 37\~650,00 грн знаходяться на рахунку в банку - арештовані постановою Ковельського ДВС від 10.04.2025 виданої у межах виконавчого провадження №73761024. Листом від 08.10.2024Ковельський ДВС повідомив позивача про його право звернутися в порядку ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» з вимогою про скасування арешту грошових коштів його померлого сина, накладеного у медах виконавчого провадження. Розглянувши та\~оцінивши подані\~учасниками справи\~обґрунтування та\~заперечення позовних\~вимог,\~пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір виник у сфері реалізації права власності на спадкове майно (грошові кошти) у зв`язку з обмеженням права користування та розпорядження ними внаслідок їх арешту. Якщо позивачі звернулися до суду для захисту їхнього порушеного права на майно, на яке державний виконавець наклав арешт в інтересах інших осіб, такі правовідносини мають приватноправовий характер, а тому спір слід вирішувати за правилами цивільного чи господарського судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі №815/615/16, від 19 лютого 2020 року у справі №806/932/16 і від 11 березня 2020 року у справі №803/1485/17). Оскільки пред`явлення позову зумовлено неможливістю позивача реалізувати своє право власності на успадковані грошові кошти, на які накладено арешт, то спір пов`язаний з порушенням права позивача на користування, розпорядження та володіння цими коштами, а тому носить цивільно правовий, а не публічно-правовий характер, у зв`язку з чим його слід вирішувати у порядку цивільного судочинства. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 216, 217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановив суд, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якої входять грошові кошти, які розміщені в АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, позивач прийнявши спадщину та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого сина став власником належних синові коштів, які розміщені в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 37\~650,00 грн, які арештовані державним виконавцем Ковельської ДВС в межах виконавчого провадження №73761024 про стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 34000,00 грн при примусовому виконанні постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608. У ст. 608 ЦК України, зазначено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Накладний постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/16795/23 від 07.09.2023 штраф є адміністративною відповідальністю сина заявника за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП. Відповідальність особи за вчинення адміністративного правопорушення носить індивідуальний характер, тому не може бути включена до складу спадщини (в частині обов`язків). Відповідно до\~п.\~3\~ч.\~1\~ст.\~39\~ЗУ «Про\~виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. У ч. 1, 2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Як вище встановив суд, 12.07.2024 державний виконавець Ковельського ДВС у зв`язку зі смертю [PERSON] прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження №73761024 про стягнення штрафу в розмірі 34000,00 грн при примусовому виконанні постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023. У постанові про закінчення виконавчого провадження не зазначено про скасування накладених арештів в межах цього виконавчого провадження. Відповідно до ч. 2ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Отже, у позивача відсутній обов`язок, як у спадкоємця, нести адміністративну відповідальність за спадкодавця та сплачувати штраф стягнутий вказаною вище постановою суду від 07.09.2023. У зв`язку з наведеним вище, суд вважає протиправним існування арешту грошових коштів на суму 37\~650,00 грн, накладений постановою державного виконавця Ковельського ДВС 10.04.2025 у ВП № 73761024. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18, від 5 травня 2020 року у справі №554/8004/16, постанови Верховного Суду від 3 травня 2022 року в справі №711/3591/21, від 29 червня 2023 року в справі №208/9810/21). Враховуючи зазначену вище практику Верховного Суду орган державної виконавчої служби не є належним відповідачем у справі, оскільки не є ані боржником, ані особою в інтересах якої накладався арешт грошових коштів. Водночас, згідно з п. 23 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду державного бюджету належать кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо), що застосовуються відповідно до закону (крім штрафів, визначених пунктами 63, 64 і 13-5 частини третьої цієї статті, пунктами 3739 частини першої статті 64, пунктом 13 частини першої статті 64-1 та пунктами 26 і 27 частини першої статті 66 цього Кодексу). Відповідно до Класифікації доходів бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011 №11, кошти від адміністративних штрафів та інших санкцій обліковуються за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 (ККДБ 21081100). Отже, суд дійшов висновку, що штрафи накладені судами як міра адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень передбачених ст. 172-20 КУпАП, стягуються в дохід держави та відносяться до доходів загального фонду державного бюджету. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п. 1 Положення). Одним із основних завдань Казначейства є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснення розподілу бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства (п. 3 Положення). Оскільки виконавче провадження відкривалося державним виконавцем Ковельського ДВС для примусового виконання постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023, то сам орган Казначейської служби за місцем знаходження судової установи є тією особою, на рахунки якої мав надійти стягнутий судом штраф. Отже, суд дійшов висновку, що у правовідносинах, які склалися щодо присудженого судом штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, саме Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області є заінтересованою особою, яка є належним відповідачем у цій справі. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші аргументи учасників справи не спростовують зазначених вище висновків суду. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved