Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів за минулий час. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що 14.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що було зроблено відповідний актовий запис за №167. У шлюбі у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 19.09.2020, про що складено відповідний актовий запис № 1709. 14.02.2024 Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі №753/23036/23 про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. У зв`язку з початком повномасштабної війни внаслідок військової агресії «російської федерації» проти України, 07.03.2022 позивач разом з донькою виїхали за межі України до Іспанії, м. Торревіаха, де вони проживають по сьогоднішній день. Відповідач не заперечував щодо виїзду їх спільної доньки за кордон, а навпаки, був ініціатором такого виїзду, у першу чергу у цілях безпеки дитини. Протягом деякого часу, перебуваючи на відстані, Відповідач підтримував свою сім`ю морально та матеріально та належним чином виконував свої батьківські обов`язки. Але, після того як стосунки між сторонами почали поступово погіршуватися та позивач заявила про своє бажання розірвати шлюб, відповідач почав свідомо нехтувати належним виконанням своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо утримання доньки. В досудовому порядку позивач через соціальні мережі зверталась до відповідача з вимогою про сплату аліментів на утримання спільної дочки, однак батько самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо утримання малолітньої дитини. На підставі викладеного, оскільки відповідач у добровільному порядку не бажає сплачувати аліменти на утримання доньки, з урахуванням принципу рівності прав і обов`язків батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, позивач вважає за необхідне стягнути із [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття та за минулий час у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з січня 2024 року по день звернення до суду. Ухвалю від 16.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила про їх задоволення. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання їх спільної дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття; в іншій частині вимог позивача просив суд відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII та яка набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В статті 51 Конституції України задекларовано, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення дітей. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст.ст. 181, 191 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Судом встановлено, що 14.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що було зроблено відповідний актовий запис за №167. У шлюбі у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 19.09.2020, про що складено відповідний актовий запис № 1709. 14.02.2024 Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі №753/23036/23 про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. У зв`язку з початком повномасштабної війни внаслідок військової агресії «російської федерації» проти України, 07.03.2022 позивач разом з донькою виїхали за межі України до Іспанії, м. Торревіаха, де вони проживають по сьогоднішній день. Відповідач не заперечував щодо виїзду їх спільної доньки за кордон, а навпаки, був ініціатором такого виїзду, у першу чергу у цілях безпеки дитини. Протягом деякого часу, перебуваючи на відстані, Відповідач підтримував свою сім`ю морально та матеріально та належним чином виконував свої батьківські обов`язки. Але, після того як стосунки між сторонами почали поступово погіршуватися та позивач заявила про своє бажання розірвати шлюб, відповідач почав свідомо нехтувати належним виконанням своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо утримання доньки. Угоди про сплату аліментів в добровільному порядку сторонами не досягнуто. Відповідно до ч.1, 2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не було надано. Враховуючи те, що угоди про сплату аліментів в добровільному порядку сторонами не досягнуто, вимоги позивача про стягнення аліментів у заявленому розмірі є обґрунтованими, з метою захисту прав дитини на матеріальне забезпечення, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.04.2025 та до досягнення дитиною повноліття. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час, то в задоволенні цієї вимоги слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення ч.2 ст.191 СК України свідчить, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести такі обставини: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальними правилами Сімейного кодексу України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Постановою КЦС ВС від 18.05.2020 (справа № 215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із цим позовом позивач звернулася до суду 23.04.2025. Належних та достатніх доказів того, що позивач раніше вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів на утримання доньки, суду не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч.2 ст.191 СК України. Оскільки позивач не надала будь-яких доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів, а відповідач ухилявся від надання утримання дитини, вимоги в частині стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, як недоведені. За ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі частини 1 статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 23.04.2025. Відповідно до статті 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial