Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

У лютому 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останнього аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 01.10.2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого у них [INFO] народилась дочка [PERSON] . В подальшому відносини з відповідачем погіршилися і з грудня 2024 року сторони припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, спільний бюджет у них відсутній. Відповідач періодично бере участь в утриманні дитини, але на неналежному рівні. Відповідач мешкає в Польщі, офіційно працює ІТ-інженером, однак розмір заробітку їй невідомий, має нормальний стан здоров`я, не має захворювань, які б не дозволяли йому працювати, тому зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, дружини відповідач на утриманні не має. Процесуальні дії Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 року визначено головуючого Твердохліб Ю.О. (а.с.21-22 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2025 року відкрите провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначене судове засідання на 20.03.2025 року 11.00 годин та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.25 т.1). 10.04.2025 року до суду надійшов відзив, поданий представником відповідача [PERSON] (а.с.60-65 т.1), в якому просив поновити строк на його подання та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відсутня важлива, на його думку, обставина для стягнення аліментів - окреме проживання дитини. Дитина проживає я батьком і матір`ю за однією адресою у Польщі, при цьому позивачем не надано доказів, що дитина перебуває на її утриманні. Натомість він здійснює безпосередню участь у вихованні та утриманні дитини, а також здійснює її належне матеріальне забезпечення. Вважає, що справа є справою з іноземним елементом, а тому має застосовуватись право Республіки Польща, яке не передбачає стягнення аліментів у частині доходу та передбачає встановлення фіксованої суми, що відштовхується від реальних доведених витрат на дитину. Також просив покласти на позивача витрати, понесені для перекладу документів, можливого отримання висновку експерта та на оплату правничої допомоги. 23.04.2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с.1-4 т.2), в якій просила поновити строк на її подання та зазначила, що дитина проживає саме з позивачем та перебуває на її утриманні, оскільки сторони дійшли згоди, що у кожного є своя кімната і дитина проживає в кімнаті позивача. Також саме позивач купує одежу, взуття на всі сезони, оплачує шкільні обіди, відвідування лікарні та інші витрати, у тому числі й продукти харчування, на підтвердження чого надає копії виписок по рахункам, а також чеки. Крім того, 16.12.2024 року відповідач заподіяв позивачу тілесні ушкодження за місцем мешкання, у зв`язку з чим нею було подане клопотання до суду м. Вроцлава про зобов`язання [PERSON] залишити спільно займане житло, не наближатись до житла та самої позивача, про заборону входити на територію школи дитини, а також заяву про надання права на здійснення батьківської опіки над дочкою з одночасним обмеженням батьківських прав батька дитини. Сторони є громадянами України, тому застосування при розгляді справи законодавства України відповідатиме інтересам дитини. Також зазначила про очікування понесення витрат на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 10 тис. грн. 08.05.2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення (а.с.83-89), в яких зазначає, що утримання дитини є спільним, виключного утримання з боку позивача не доведено. Обставини про начебто тілесні ушкодження, завдані відповідачем 16.12.2024 року не мають відношення до предмету цього позову, а тому не можуть впливати на його вирішення. Оскільки постійним місцем поживання сторін та дитини є Польща, то питання утримання дитини регулюється правом держави її постійного проживання (ст.67 Закону №2709-IV). Додані до відповіді на відзив документи польською мовою супроводжені перекладом, судячи з підпису, самим позивачем, без будь якого підтвердження її кваліфікації як перекладача, що унеможливлює їх використання українським судом, роблячи такий доказ недопустимим. Також просив покласти на позивача всі витрати, пов`язані з розглядом справи в Україні. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін Встановлено, що 01 жовтня 2014 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.10.2024 року (а.с.14). Від шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 2970 9а.с. 15 т.1). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. 24 травня 1993 року між Україною і Республікою Польща було укладено Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано Постановою ВР N 3941-XII 04 лютого 1994 року. Дата набуття чинності 04 серпня 1994 року (далі - Договір). Частинами 1, 2 ст. 1 Розділу I зазначеного Договору встановлено, що громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної Сторони у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, які і громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися до органів іншої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови, а також здійснювати інші процесуальні дії за тих же умов, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Розділ II Договору регулює питання щодо справ у галузі сімейного права. Пунктом 1 ст. 26 Договору визначено, що розірвання шлюбу проводиться згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя в момент порушення справи. Згідно пунктів 3, 5 Договору, у справах про розірвання шлюбу, в випадку, передбаченому в пункті 1, компетентним є орган тієї Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя в момент порушення справи. Суд, до компетенції якого належить винесення рішення про розірвання шлюбу, є також компетентним в винесенні рішення про батьківські права і аліменти на користь малолітніх дітей. Відповідно до п.1 ст. 28 Договору в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Враховуючи, що сторони, а також їх дитина, є громадянами України, то відповідно до Договору, укладеного між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, суд вважає можливим розглядати справу за законодавством України. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із частиною першою статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Між сторонами виникли правовідносини щодо зобов`язання батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Предметом доказування є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (ч. 2 с. 182 СК України). Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При визначені розміру аліментів, суд враховує обставини, визначені у ст. 182 СК України, а також вартість продуктів харчування, одежі, комунальних платежів та інше. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. У відповідності до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до підпункту 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Встановлено, що відповідач є працездатним чоловіком та може забезпечити матеріальну підтримку своєї дитини. Разом з цим, суд враховує матеріальне становище відповідача, відсутність у матеріалах справи доказів про розмір доходів, який би не дозволяв сплачувати останньому аліменти, у розмірі частини від його доходів. Також, слід зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved