Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

16.09.2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , складений на користь його дружини [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), згідно якого на користь Відповідача, заповідано все його майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що [INFO] помер батько Позивача [PERSON] ( [INFO] ). Позивачу стало відомо, що [PERSON] (надалі Спадкодавець) було складено Заповіт, згідно якого він заповів Відповідачу все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом.За життя батька Позивачу нічого не було відомо про його наміри скласти такий Заповіт і вона була впевнена, що є спадкоємицею першої черги за батьком. Позивач, вважає, що Заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що він не відповідає волі Спадкодавця. Позивач вказує, що відповідач не надала Позивачу копію Заповіту та не повідомила обставини оформлення Спадкодавцем такого Заповіту, проте, з інформації, яка стала доступна Позивачу, Спадкодавець ніколи реально не бажав оформлення Заповіту тільки на ім`я Відповідача, завжди переконував, що його дочки є його спадкоємицями.Спадкодавець повідомляв, що своїй дружині він хотів залишити лише ювелірні прикраси, які є сімейними цінностями, а все інше майно поділити справедливо між всіма спадкоємцями першої черги відповідно до вимог закону, про що він неодноразово розповідав Позивачу, родичам, друзям та співробітникам. Позивач вважає, що складення оспорюваного заповіту не відповідало дійсній волі Спадкодавця, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, а саме, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК є підставою недійсності правочину. 07.02.2025 р. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності, в якому просить визнати право власності на нерухоме майно, яке входить до спадкової маси за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрованого за реєстровим номером №1159 30.08.2022 року, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2041050051101). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказує, що 19.10.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. було видано їй Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на легковий автомобіль MAZDA моделі 626, 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Окрім рухомого майна, за спадкоємцем було зареєстроване нерухоме майно, яке належало йому на праві приватної власності, та яке входить до спадкової маси, та на яке поширюється дія заповіту, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, у зв`язку із наявністю численних спорів щодо спадкового майна (справи 509/5412/24 та 509/5411/24), та у зв`язку із поданням позовної заяви [PERSON] про визнання заповіту недійсним, нотаріус протягом тривалого часу (з моменту відкриття спадкової справи 13.03.2023 року) не може видати їй Свідоцтва про право на спадщину та зареєструвати право власності на нерухоме майно, яке належало спадкодавцю до вирішення спору по суті.В зв`язку з тим, що [PERSON] було подано позовну заяву про визнання заповіту недійсним (справа 509/5412/24), виникли додаткові перепони, що перешкоджає отриманню нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, а саме:нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача подав до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з його перебуванням у відпустці та зайнятістю в іншій справі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що заперечує проти первісного та зустрічного позовів, просить відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 19.01.2021 рокуу справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22.06.2021 року у справі№ 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Тлумачення наведених норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Судом встановлено, що 30.08.2022 року [PERSON] склав заповіт наступного змісту: «Я, [PERSON] , що народився [INFO] в с. Чухово Логотинського району Брестської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що дію добровільно та перебуваю при здоровому глузді та ясній пам`яті, володію українською мовою та розумію значення своїх дій, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження:- все моє майно (в тому числі рухоме, нерухоме, майнові права, грошові кошти та інше), яке на день моєї смерті буде мені належати, яким би воно не було та де б воно не знаходилось, я заповідаю [PERSON] , яка народилася [INFO] .». [INFO] [PERSON] помер. 13.03.2023 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. заяву про прийняття спадщини за заповітом, що залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] 13.03.2023 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. за заявою дружини померлого [INFO] [PERSON] відкрила спадкову справу № 6/2023. 19.10.2023 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. видала [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на автомобіль типу легковий сєдан, маркаMAZDA моделі 626, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.11.2004 року. 13.03.2024 року, тобто з пропуском строку для прийняття спадщини, [PERSON] подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. заяву про прийняття спадщини за законом, що залишилася після смерті її батька [PERSON] . Листом від 14.03.2024 року № 63/02-14 «Щодо відмови у праві спадкування за законом» приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. повідомила [PERSON] , що під час відкриття спадкової справи до майна спадкодавця за даними спадкового реєстру виявлено заповіт, згідно з яким померлий все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, що буде належати йому за законом на день його смерті, а також все те, на що він матиме право за законом, заповів не на Вашу користь, а не користь іншої особи. Із поданих Вами документів Ви не відноситеся до спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку згідно статті 1241 Цивільного кодексу України. Судом також встановлено, що на розгляді Овідіопольського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 509/5411/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Брандіс Алли Борисівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», про поновлення строку на прийняття спадщини. Щодо первісного позову. Згідно ч. 1 ст. 1271 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Враховуючи те, що [PERSON] протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подала заяву про прийняття спадщини, вона вважається такою, що не прийняла спадщину за законом, відтак оспорюваним заповітом не порушено її прав, які підлягають захисту. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання заповіту недійсним, оскільки оспорюваним заповітом не порушено її прав, які підлягають захисту. Щодо зустрічного позову. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказує, що за спадкоємцем було зареєстроване нерухоме майно, яке належало йому на праві приватної власності, та яке входить до спадкової маси, та на яке поширюється дія заповіту, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте [PERSON] не надано жодних доказів того, що нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було власністю померлого [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 17.11.2020 року у цивільній справі № 520/548/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 03.11.2021 року,витребувано у [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» нежитлове приміщення, загальною площею 2612, 0 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] .В задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання права власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку, площею 0, 1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 17.11.2020 року у цивільній справі № 520/548/18 встановлені наступні обставини: «07 жовтня 2011 року між ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху та підвалу вбудованого у багатоквартирний житловий будинок, загальною площею 2 612,0 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а. с. 7-8). Право власності на зазначене нежитлове приміщення першого поверху та підвалу було зареєстровано за ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» 09 листопада 2011 року, реєстраційний номер 6337008 (т. 1, а. с. 29). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017року у справі №520/15970/16-ц за позовом [PERSON] ,ТОВ «Торговий центр «Південний» до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про витребування майна позов задоволено частково. Витребувано у ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» на користь ТОВ «Торговий центр «Південний» нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв. м, розташоване по [ADDRESS] (т. 1, а. с. 104-106). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлове приміщення,загальноюплощею 2 612 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , 24 лютого 2017 року зареєстровано державним реєстратором Тулба О. О. КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Одеської області за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 34022008) від 24 лютого 2017 року. Підставою виникнення права власності [PERSON] зазначено: ліквідаційний баланс, серія та номер: б/н, виданий 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний»; акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний»; протокол загальних зборів засновників, серія та номер: б/н, виданий 22 лютого 2017 року ТОВ «Торговий центр «Південний». 03 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] нежитлове приміщення, ще розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке у цілому складається з нежилих приміщень загальною площею 2 612 кв. м, які розташовані на земельній ділянці,площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, надана для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що відчужуєтьсяодночасноіз земельноюділянкою(т. 1, а. с. 76-77). 03 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1400 га. кадастровий номер 5110136900:31:002:0049 (т. 1,а. с. 78-79). 13 грудня 2017 року між [PERSON] та торговою компанією «Алмі» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність торговій компанії «Алмі» нежитлове приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, вбудованого у багатоквартирний житловий будинок (т. 2, а. с. 16-18). 13 грудня 2017 року між [PERSON] та торговою компанією «Алмі» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] передав у власність торговійкомпанії«Алмі`земельнуділянку,площею 0,14 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:31:002:0049 (т. 2, а. с. 20-22). Право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м, шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за торговою компанією «Алмі» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 грудня 2017 року, номер запису про право власності 23902743 (т. 2, а. с. 19). Право власності на вищевказану земельну ділянку також було зареєстроване за торговою компанією «Алмі» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 грудня 2017 року, номер запису про право власності 23902803 (т. 2, а. с. 22-23). Вищевказані нежитлові приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м, та земельна ділянка, загальною площею 0,14 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , були передані в іпотеку ПАТ АБ «Південний» в рахунок забезпечення виконання зобов`язань торгової компанії «Алмі», які виникли на підставі кредитного договору від 12 грудня 2017 року № АС2017-04949 та всіх додаткових угод до нього, що підтверджується договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 13 грудня 2017 року, зареєстрованим у реєстрі за№ 6829 (т. 2, а. с. 24-28). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року у справі № 520/15970/16-ц рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року у частині позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого, майна, витребування майна відмовлено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року у частині позовних вимог ТОВ «Торговий центр «Південний» до ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування нерухомого майна скасовано. Провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Торговий центр «Південний» до ТОВ «ГрупаКомпаній«ГлобальніБізнесРішення»,ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребуваннянерухомогомайназакрито(т. 1, а. с. 199-209). Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 520/15970/16-ц (провадження № 14-415цс18) постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року залишено без змін. 16 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. видано виконавчий напис № 2162 про звернення стягнення на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06 серпня 2018 року відбулися електронні торги, в результаті яких [PERSON] придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, площею 2612. кв. м, а також земельну ділянку,площею 0,14 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049,за адресою: [ADDRESS] , реєстраційнийномер лота№ 290838, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 350042 (т. 2, а. с. 106-107). Вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано [PERSON] за ціною 34 633 787,39 грн, розрахунок за об`єкт нерухомого майна було здійснено у повному обсязі згідно протоколу № 350042, що підтверджується копіями платіжних доручень від 08 серпня 2018 року №02 та №03 (т.2,а.с. 108-109). 14 серпня 2018 року на підставі протоколу № 350042 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д. Є. видано акт № 56504979 про реалізацію предмета іпотеки (т. 2, а. с. 110-112). 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В. [PERSON] було видано свідоцтво про те, що йому на праві власності належить майно, що складається з нежитлового приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м та земельної ділянки, що знаходяться по [ADDRESS] . Зазначене свідоцтво зареєстровано у реєстрі за№ 68 (т. 2, а. с. 113). На підставі зазначеного свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27541542 (т. 2, а. с. 114). 22 серпня 2018 року нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,14 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, за адресою: [ADDRESS] , були передані в іпотеку ПАТ «Банк Восток» з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 22 серпня 2018 року №ОК2018-0443 (т. 2, а. с. 117-118). 04 вересня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Никифоровим В. О. було зареєстровано право власності за ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» на нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв. м, розташоване по [ADDRESS] на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року, якою було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року у справі № 520/15970/16-ц. 11 вересня 2018 року за [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 115, виданого 11 вересня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В., взамін зіпсованого свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В. від 17 серпня 2018 року за реєстровим № 68, повторно було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , номер запису про право власності№27861345(т. 2, а. с. 168).». Постанова Одеського апеляційного суду від 17.11.2020 року у цивільній справі № 520/548/18 мотивована наступним: «Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17 січня 2018 року у справізабезпечено позов шляхом накладення арешту на спірне приміщення та встановлено заборону ТК «Алмі» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження майна, вчиняти дії щодо вселення, виселення будь-яких осіб у нежитлове приміщення. 06 серпня 2018 року відбулися електронні торги, в результаті яких [PERSON] придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, відтак електронні торги відбулися під час дії заходів забезпечення позову. Крім того, після ухвалення заочного рішення, яким майно витребувано на користь ТОВ «Торговий центр «Південний», за період з лютого 2017 року спірне майно до грудня 2017 року двічі було предметом купівлі - продажу, договір купівлі - продажу ТК «Алмі» був укладений одночасно з договором іпотеки 13.12.2017, та майно до спливу строку виконання кредитного договору реалізовано через процедуру електронних торгів, незважаючи на довгостроковий бізнес - план інвестиційного проекту ТОВ ТК «Алмі» від 07.12.2017 (а.с.163-184 т.1), що свідчить про зміну кількох власників у короткочасний період. При цьому, як видно з матеріалів справи, конфлікт між учасниками відносин відбувався не лише в межах порушеної цивільної справи, нежитлове приміщення, перебуваючи спочатку в оренді, а згодом під охороною за договором, укладеним ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» з ТОВ «Самсон-Групп-06» (а.с. 129-134,т.2), не перебувало у вільному для продажу доступі, що піддає сумніву можливість кожним з набувачів отримати про нього відомості як об`єкт продажу, вільний від будь - яких обтяжень та спорів. Спірне майно має економічно вигідне розташування, до певного часу було загальновідомим магазином мережі «Фокстрот» (а.с. 135-13 8,т.2), відтак не може вважатися посереднім або малоцінним об`єктом нерухомого майна, щодо долі якого неможна отримати відомості з загальнодоступних джерел або докладатися на відповідальність третіх осіб, враховуючи вартість, за яку воно придбане з торгів - 34633787,39 грн. Інформація з Державного реєстру заборон та відчужень може бути перевірена, відтак могла бути перевірена [PERSON] . При цьому підтвердженням обізнаності [PERSON] про можливість пошуку та отримання інформації з загальнодоступних реєстрів є скарга [PERSON] до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України (а.с. 122-123,т.2) та підтвердженням існування навичок користування ЄДРСР є зміст позовної заяви, в якій він посилається на те, що саме звідти дізнався про судовий спір щодо приміщення (а.с. 103-105,т.2). Більш того, набуття майна [PERSON] відбулося під час порушеної цивільної справи за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення». Надаючи оцінку доводам про відсутність ознак добросовісності через представництво інтересів ТК «Алмі» та [PERSON] одним представником [PERSON] , суд виходить з того, що сам по собі такий факт безумовним доказом не є, враховуючи видачу довіреності на представництво після отримання права власності на майно [PERSON] . Водночас вбачаються обставини, які не можуть залишатися поза увагою суду, і у сукупності з іншими ознаками процесуальної поведінки сторін, є аргументами на користь таких доводів. Обґрунтовуючи випадковість та неминучість представництва інтересів [PERSON] адвокатом Рогозним ГМ., останній пояснював, що у вересні 2018 року він здійснював доступ до об`єкта нерухомості, до якого його супроводжував представник попереднього власника цього майна, однак під час перебування на об`єкті мали місце дії третіх осіб, що перешкоджали доступу новому власнику. У зв`язку з тим, що [PERSON] на той час не мав у кого отримати правову допомогу, за погодженням з попереднім власником майна ТОВ «Алмі» він скористався правовою допомогою їх представника адвоката Рогозного І.М., і надання [PERSON] правової допомоги [PERSON] було викликане тим, що останній був уповноважений попереднім власником об`єкта нерухомості на організацію передачі майна від ТОВ «Алмі» новому власнику (а.с.83т.6). В той же час процедура реалізації державною установою в порядку електронних торгів майна боржника не передбачає жодних дій попереднього власника щодо наступного набувача майна., виходячи з того, що з часу примусового звернення стягнення будь-яка воля попереднього власника майна виключається. Проведена неупереджено та на конкурентних засадах процедура придбання майна не передбачає знайомство боржника, майно якого реалізується з торгів, з набувачем майна. Існування осіб, які перешкоджали доступу до приміщення, що видно з заяви [PERSON] до правоохоронних органів, є підтвердженням відсутності до нього доступу з боку як попереднього власника-боржника, так і наступного набувача майна. Викладене спростовує доводи про добросовісність [PERSON] як набувача майна та можливість покладання ляше на державу відповідальності за продаж майна, обтяженого спором. Оскільки добросовісність набувача не підтверджена, не застосовуються гарантії захисту, визначені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то з огляду на такі обставини відсутні обмеження для витребування майна. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. ... Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року у справі № 520/15970/1 б-ц, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого2017 року, яким у ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» було витребувано на користь ТОВ «Торговий центр «Південний» нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв. м. що знаходиться по [ADDRESS] . Після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі за [PERSON] було зареєстроване право власності на нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв. м. що знаходиться по [ADDRESS] . Отже, [PERSON] не набула у встановленому законом порядку право власності на нежитлове приміщення, а реєстрація права власності на нерухоме майно відбулась у зв`язку із винесенням Київським районним судом м. Одеси рішення від 07 лютого 2017 року, яке в подальшому було скасоване постановою суду апеляційної інстанції. Спірне нежитлове приміщення набуто у власність ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2011 року і того ж дня внесено у реєстр запис №2039 щодо трава власності, правомірність якого не оспорено. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В цій частині висновки судів при попередньому розгляді справи про те, що спірненерухоме майно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке у подальшомубуло скасовано, тобто за відсутності волі власника, визнано касаційною інстанцією такими, що ухвалені із дотриманням вимог закону. При цьому доводи про те, що право власності [PERSON] було набуте не на підставі скасованого в подальшому заочного рішення, а на підставі ліквідаційного балансу, виданого 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний», акту приймання -передачі, виданого 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний», протоколу загальних зборів засновників, виданого 22 лютого 2017 року ТОВ «Торгівельний центр «Південний», на суть виниклих відносин не впливає, оскільки дії ТОВ мали місце 22 лютого 2017 року, тобто після ухвалення заочного рішення, а до того питання набуття права [PERSON] не вирішувалося. Єдиним засновником ТОВ «Торговий центр «Південний» станом на 07.02.2017 була [PERSON] , а також керівником та ліквідатором юридичної особи. Встановлено, що з часу реєстрації права власності за [PERSON] набула ознак недійсності реєстрація права на приміщення ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», а тому у сукупності всі ці обставини є окремим підтвердженням факту вибуття майна з володіння позивача поза його волею. Суд першої інстанції на значені обставини увагу не звернув, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. Щодо доводів про унеможливлення витребування майна, оскільки право власності на земельну ділянку належить іншій особі. Встановлено, що [PERSON] була власникам земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1400 га, кадастровий номер5110136900:31:002:0049,яка в подальшому стала предметом купівлі-продажу наступними набувачами майна. Проте, зазначена ділянка не є предметом спору та об`єктом витребування, питання її долі є похідним від долі майна, яке на ній розташоване, а тому підлягає вирішенню за допомогою інших способів захисту прав і не .може бути підставою для відмови в задоволенні позову. ... Щодо доводів про припинення існування спірного майна внаслідок набуття [PERSON] права на частину майна на підставі договору про поділ майна подружжя. У якості третьої особи, яка заявляє вимоги на предмет спору, [PERSON] звернувся до суду 10 вересня 2018 року, відтак з того часу обізнаний про існування та рух справи. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 скасоване рішення апеляційного суду,яким були задоволені вимоги [PERSON] , тому з цього часу були доступними правові висновки у справі а також зрозумілими обставини, які підлягали з`ясуванню судом при новому апеляційному розгляді справу призначено до розгляду 26.11.2019 вперше. Лише 26.02.2020 між [PERSON] та його дружиною [PERSON] укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., за реєстром №99, в результаті чого зареєстровано два нових об`єкти нерухомості: нежитлове приміщення 2057,6 кв.м., що належить [PERSON] та нежитлове приміщення 535 6 кв.м. що належить [PERSON] . При цьому за доводами самого [PERSON] спірне майно є цілісним вбудовано -прибудованим приміщенням, та з матеріалів справи видно, що до спору нежитлове приміщення складається з підвалу та приміщення першого поверху, має єдиний вхід. Викладене надає підстави для висновку про те, що усвідомлюючи правовий статус спірного майна, під час існування щодо нього спору, без наведення логічного обґрунтування доцільності поділу, при унеможливленні окремого використання його частин в силу особливостей розташування, змінено статус та власника майна. При цьому суд бере до уваги те, що співвласником майна стала не безстороння особа, а саме дружина [PERSON] , і докази про реалізацію договору про поділ майна фактично відсутні. ... Отже, судовому захисту підлягає законне право та законний інтерес, проте право, набуте [PERSON] у вищезгаданий спосіб, не має ознак законного набуття прав, як прав похідних від прав недобросовісного набувача, до того ж набутого під час судового спору, в якому суб`єктний склад учасників справи змінений на стадії апеляційного розгляду справи, в той час як законність та обґрунтованість рішення перевіряється на час вирішення спору судом першої інстанції, атому не може бути підставою відмови в задоволенні позову. Зважаючи на викладене, судом неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до її неправильного вирішення, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення вимог ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» з мотивів та підстав, викладених вище. Відповідно вимоги [PERSON] слід вважати безпідставними, тому у їх задоволенні слід відмовити.». Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглядаючи справу № 947/7844/22 у постанові від 02.10.2024 року встановив, що право власності ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» на нежитлове приміщення загальною площею 2612,0 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07 жовтня 2011 року та постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 520/548/18. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2024 року у цивільній справі № 947/28022/20 визнано недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 26 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І. О. та зареєстрований в реєстрі за № 99; визнано недійсним договір оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року, укладений між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І. О., зареєстрований в реєстрі за № 102; визнано недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Восток» та [PERSON] , № запису 35797601; визнано недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Восток» та [PERSON] , № запису 35798581. Постанова Одеського апеляційного суду від 19.09.2024 року у цивільній справі № 947/28022/20 мотивована тим, що саме ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» є законним власником нежитлового приміщення, загальною площею 2612,0 кв. м, розташованого на [ADDRESS] , а хронологія судових процесів свідчить про намагання позивача відновити свої порушені права на спірний об`єкт нерухомості, оскільки інші учасники спірних правовідносин створювали юридичні та технічні перешкоди в реалізації його прав.Укладаючи договір про поділ спільного майна подружжя дії відповідачів були направлені на уникнення витребування спірного нежитлового приміщення на користь законного власника, яким є ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» або ж утруднення виконання рішення суду за результатами розгляду справи №520/548/18, а отже спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені його укладенням, у зв`язку з чим не відповідає вимогам ст.ст. 202 та 203 ЦК України. Крім того, у постанові Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року (справа №520/548/18) апеляційний суд визнав вимоги [PERSON] безпідставними, а тому відмовив у задоволенні позову [PERSON] щодо до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання права власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку, площею 0,1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . А отже і розпоряджатися земельною ділянкою при укладенні договору про поділ майна подружжя [PERSON] підстав також не мав. Таким чином, вимога позивача щодо визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним підлягає задоволенню в повному обсязі.Оскільки оспорювані правочини перешкоджають реалізації прав позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження спірним майном, та були вчинені на підставі договору про поділ спільного майна подружжя задля уникнення витребування спірного нежитлового приміщення на користь законного власника, що визнається судом недійсним з урахуванням вищевикладених мотивів, то похідні вимоги позивача щодо визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення, а також договорів іпотеки, підлягають задоволенню, так як відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для судових рішень важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16) Враховуючи те, що судовими рішеннями у цивільних справах № 520/548/18, № 947/7844/22, № 947/28022/20 встановлено, що саме ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» є законним власником нежитлового приміщення, загальною площею 2612,0 кв. м, розташованого на [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що спірне приміщення не входить до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , відтак у позивача за зустрічним позовом відсутнє порушене право, яке підлягає захисту. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності, оскільки спірне майно не входить до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , а є власністю ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Оскільки у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог суд відмовляє, судові витрати щодо сплати судового збору покладаються на сторони.

Outcome: dismissed