Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Москалюк Тетяна Віталіївна, звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої, просить: - стягнути з [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) грошові кошти у розмірі 28 065,50 грн (сума основного боргу 16 603,04 грн та пеня 11 462,46 грн); - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у справі та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позову вказує, що 07.04.2020 між ним, [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в борг кошти в розмірі 400 доларів США, що по курсу НБУ, що є еквівалентом 16 603,04 грн, які останній зобов`язався повернути у строк з 07.04.2020 по 07.05.2020. При цьому, станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув позичені грошові кошти, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку. Крім того, пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання станом на 13.03.2025 складає 11 462,46 грн. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та зобов`язано позивача надати оригінал розписки. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подавав. Ухвала про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, двічі направлялись на адресу відповідача за зареєстрованим місцем його проживання, у відповідності до приписів ЦПК України, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Також відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 910/1730/22 визначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 07 квітня 2020 року [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , склав розписку про зобов`язання повернути кошти за пошкодження транспортного засобу марки «CHEVROLET AVEO» д.н.з. [NUMBER] у розмірі 400 (чотириста доларів США) у 1 місяць з 07 квітня 2020 року по 07 травня 2020 року власнику транспортного засобу [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копії розписки від 07 квітня 2020 року. Згідно досліджених судом матеріалів справи № 296/5254/21, отриманих згідно клопотання представника позивача, такі не містять оригіналу розписки від 07.04.2020, оскільки предметом спору було стягнення боргу позивачем [PERSON] в сумі 3 000 дол.США (89 647,24 грн) згідно розписки від 16.10.2020, складеної [PERSON] на користь [PERSON] . Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 Цивільного кодексу України.) Згідно частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, не передання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19. Як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 у справі N 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позикиза своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Як встановлено зі змісту копії розписки від 07.04.2020, така не є підтвердженням факту укладення договору позики, оскільки відповідач [PERSON] зобов`язався повернути кошти за пошкодження транспортного засобу позивача, тобто фактично відшкодувати останньому заподіяні внаслідок ДТП збитки. Натомість, будь-яких коштів, згідно вказаної розписки, позивач відповідачу не позичав, відповідно, між сторонами не виникли договірні правовідносини за договором позики. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed