Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Костопільської міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що у період 2000 -2022 років перебувала з відповідачем у шлюбі. Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2022 року шлюб між ними розірвано. Відповідач є батьком їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати разом зі нею. Після початку воєнних дій на території України вона разом із сином виїхала до Польщі. Влітку 2023 року дитина виявила бажання повернулася до України та після повернення стала тимчасово проживати разом із батьком. На той час вона працювала у Польщі за контрактом та не мала можливості залишитися в Україні. Після її повернення [PERSON] став проживати разом із нею, але потім повернувся жити до батька. Вважає, що відповідач маніпулює думкою та почуттями дитини, чинить психологічний тиск, щоб дитина не провернулася проживати разом із матір`ю. Вказала, що вона піклується про сина, забезпечує належний догляд, утримання, навчання та виховання та інтересам самої дитини відповідає її проживання разом із матір`ю. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. При цьому просила врахувати, що навчальний заклад, в якому навчається дитина, знаходиться поряд з місцем її проживання, відповідач проживає за межами м. Костопіль та щодня відвозив дитину до школи, вчасно не забирав, дитина спізнювалася на заняття. Крім того, у період після закінчення уроків дитина залишається без нагляду та контролю батьків, харчується в закладах швидкого приготування їжі, що може негативно відобразитися на її здоров`ї. Вона жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком не чинила та не заперечує, що він з ним проживав у вихідні дні. На даний час [PERSON] проживає разом із батьком, який налаштовує дитину проти неї. Вважає, що невизначеність щодо постійного місця проживання дитини з одним із батьків призводить до безконтрольності поведінки, відсутності належного нагляду, що може призвести до несприятливих наслідків. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що їх малолітній син [PERSON] виявив намір проживати разом із ним. Така позиція сина є добровільною, тиску на нього він не чинив. Пояснив, що належним чином займається вихованням та утриманням дитини, контролює його дозвілля та навчальний процес, спілкуватися з матір`ю не забороняє. Для дитини за місцем його проживання створені всі належні умови. Представник служби у справах дітей Костопільської міської ради у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Надав висновок органу опіки та піклування Костопільської міської ради від 07.04.2025 року та вважав за вірне і таким, що відповідає якнайкращим інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] встановити спільну опіку батьків, визначивши місце його проживання із понеділка по п`ятницю - разом із матр`ю, із суботи по неділю - із батьком, у канікулярний період за бажанням дитини. Малолітній [PERSON] , [INFO] у судовому засіданні у присутності психолога Костопільського ліцею № 1 ім. Т.Г. Шевченка [PERSON] пояснив, що на даний час проживає разом із батьком [PERSON] , звик більше до нього, оскільки проводять разом дозвілля, відвідують тренажерний зал. Хоче залишитися проживати разом із батьком у будні дні, на вихідні дні разом із матір`ю. Психолог [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в ході спілкування із малолітнім [PERSON] вона дійшла висновку, що дитина має більшу емоційну прихильність до батька та хоче проживати разом із ним. Чітких мотивів цього не наводив. Заслухавши пояснення сторін, думку малолітнього [PERSON] , [INFO] та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені позивачем вимоги такими, що підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що у свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] його батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Після розірвання шлюбу між сторонами місце проживання малолітнього [PERSON] не визначено та з приводу цього між ними виник спір. У ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що кожен із батьків піклується про дитину, бере участь в її утриманні, матеріальному забезпеченні, вони дбають про фізичний та духовний розвиток сина, цікавляться його навчанням та в змозі забезпечити належні умови проживання, що підтверджується довідками Костопільського ліцею №1 ім. Т.Г. Шевченка від 15.08.2024 року, 09.01.2025 року, актом обстеження умов проживання відповідача, характеристикою з місця проживання позивача. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. П. 1 ст. 3, п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Статтею 141 Сімейного Кодексу України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що на даний час малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком [PERSON] . Як позивач, так і відповідач мають постійне місце роботи та стабільний дохід, належні умови проживання, бажають приймати участь у вихованні дитини. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , встановивши спільну опіку батьків, з понеділка по п`ятницю встановити місце проживання разом із матір`ю, із суботи по неділю - із батьком, у канікулярний період за бажанням самої дитини, що підтверджується наданим суду висновком від 07.04.2025 р. № 777/01-15. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Згідно до ст. 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Думка дитини може бути висловлена в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17). Під час судового розгляду малолітній в [PERSON] , [INFO] вказав на те, що хоче проживати разом із батьком. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі N 466/1017/20). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі N 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Судом встановлено, що батьки мають належні житлові умови, стабільні доходи та мають бажання виховувати свого малолітнього сина [PERSON] . У постанові Верховного суду від 16.02.2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23) висловлено правову позицію про доцільність встановлення спільної опіки батьків над дітьми. У пункті 67 Загального коментаря N 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. У Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька" від 02 жовтня 2015 року N 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2). Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4). Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений. Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина. З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі N 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі N 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі N 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі N 183/3958/20 Верховний Суд звертав особливу увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною. Судом встановлено, що як матір, так і батько належним чином ставилися до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються в побуті, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання та розвитку дитини, у той же час між сторонами існує особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їх спільної дитини в позасудовому порядку. За наведених обставин суд вбачає можливість та доцільність застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком). Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суд, окрім загальних обставин, враховує бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що при визначенні місця проживання малолітнього [PERSON] слід встановити спільну опіку обох батьків, визначивши почергове проживання дитини з кожним із батьків, зокрема в період літніх канікул: два тижні із батьком [PERSON] , два тижні із матір`ю [PERSON] ; у навчальний період з понеділка по п`ятницю разом із матір`ю [PERSON] , субота - неділя разом із батьком [PERSON] , тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, зокрема вони покладаються на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial