Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем, зареєстрований 08 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 266. В обґрунтування позову зазначено, що 08 квітня 2010 року сторони уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Сімейне життя між подружжям поступово погіршилось, зникли спільні інтереси, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони не підтримують сімейні відносини, в кожного своє окреме життя. Шлюб практично припинив своє існування, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Спільного господарства сторони не ведуть. 11 березня 2025 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, відправленням листа з рекомендованим повідомленням на адресу вказану у позовній заяві, конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 08 квітня 2010 року був укладений шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 266, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Позивачка посилається на те, що сімейне життя між подружжям поступово погіршилось, зникли спільні інтереси, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони не підтримують сімейні відносини, в кожного своє окреме життя. Шлюб практично припинив своє існування, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Спільного господарства сторони не ведуть. Так, відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки з чоловіком. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. Судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. А відтак, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Оскільки позивачка не заявила вимогу про стягнення з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі, відповідно суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

Outcome: approved