Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

15 листопада 2024 року представник позивач звернулася до суду з позовом з вимогою виселити відповідача з належного йому житлового будинку. Позовна заява обгрунтована тим,\~що позивач є власником будинку [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,1252 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі Договору дарування від 24.05.2024 року. В цьому будинку на даний час проживає колишній співмешканець бувшої власниці будинку [PERSON] [PERSON] , який приблизно з 1995 року вселився в цей будинок за згодою попередньої власниці, однак з 2020 року вони вже припинили проживати однією сім`єю, [PERSON] просила [PERSON] звільнити будинок, однак відповідача добровільно на це не погоджується, натомість чинить постійні сварки, припинив оплачувати витрати по будинку, а саме за газ, електроенергію, воду. В добровільному порядку відповідач не виселяється. Відповідач заважає позивачу, як власнику вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності майном. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, виселити [PERSON] з належного йому житлового будинку [ADDRESS] . Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 29.11.2024 року представник [PERSON] адвокат Грущенко С.Г. подав через систему « Електронний суд» зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] ( [INFO] уродженця с. Зубані Глобинського районну Полтавської області) та [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] у період 19.06.2000 по 31.12.2017 року за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договорі дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] від 24.05.2024 року № 1175 посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ципко Т.А.; здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме визнати на [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та право власності на ? частини земельної ділянки 0,1252 га кадастровий номер :5320684601:01:008:0161 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 00461 виданого Кринківською сільською радою народних депутатів Полтавської області 10.10.2000 року. Стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору. Зустрічний позов обгрунтовано тим, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади виконавчого комітету Глобинської міської ради від 13.07.2023 р. [PERSON] з 24.11.2000 р. проживає за адресою Полтавська область Кременчуцький район, с. Зубані. Згідно довідки Великокринківського старостинського округу виконавчого комітету Глобинської міської ради № 02-43.13/33 від 18.01.2024 року [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресою : [ADDRESS] разом з ним за даною адресою спроживає співмешканка [PERSON] , згідно свідчень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживає за вищевказаною адресою без реєстрації з 2000 року, зареєстрований в с. Зубані Кременчуцького району Полтавської області. Починаючи з 19.06.2000 [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в будинку право власності на який в той час належним чином не було оформлено, але який був в постійному користуванні відповідачки [PERSON] , вони разом вели спільний побут та спільне господарство. За час цих фактичних сімейно шлюбних стосунків [PERSON] за власні кошти зробив поліпшення: провів газ у будинок, виконав колодязь, побудував сарай, зробив віконниці, загородив сіткою загородження для курей та кіз, замінив скло у вікнах будинку ( 7 шт), зробив та замінив двері і одвірки у веранді будинку, купив корову( 2 шт) побудував капітальний туалет, побудував димар на будинку з фундаментом, зробив інші поліпшення. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі посилаючись на те, що [PERSON] з 19.04.1973 року до 16.09.2011 року був у зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою [PERSON] , до моменту її смерті. Крім того будинок був побудований [PERSON] із її чоловіком [PERSON] у 1975 році, під час їхнього шлюбу, який був господарем двору та власником будинку, відповідно до записів погосподарської книги, згодом у 1983 році [PERSON] помер, і після його смерті у Кринківській сільській раді у господарській книзі було зроблено запис, що власником будинку є [PERSON] . Тому [PERSON] не має ніякого відношення до права власності на вказаний будинок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала в повному обсязі первісний позов, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] просили відмовити у первісному позові та повністю задовольнити зустрічний позов. Третя особа [PERSON] просила задовольнити первісний позов, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. 77 ЦПК України вказує на те, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд Статтею 47 Конституції України передбачено право кожного на житло і закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ\~\~ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Ч. 2,4 статті 3 Сімейного Кодексу України, вкзано на те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку повинні бережно відноситись до жилого будинку. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані приймати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території проведення ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Ст. 310 ЦК України зазначає, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ст.29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Позивачем доказів про застосування до відповідача [PERSON] заходів запобігання та громадського впливу до суду не надано. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів саме систематичного порушення правил співжиття, які свідчать про те, що стосовно відповідача [PERSON] повноважними органами застосовувалися заходи попередження або громадського впливу і це не дало позитивних результатів та при цьому відповідачем повторно порушувалися правила співжиття. Таким чином, судом не встановлена систематичність порушення [PERSON] правил співжиття з [PERSON] та [PERSON] , що робить неможливим для них проживання з ним в одному будинку. Також слід зазначити, що за умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для виселення відповідача (порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання, через сварки, конфлікти та фізичне і психологічне насильство), мають бути доказані письмовими доказами, а не показами свідків. Окрім іншого, як на підставу для виселення відповідача з будинку [ADDRESS] представник позивача вказують і на те, що у відповідача [PERSON] є у власності будинковолодіння [ADDRESS] , а тому він має можливість проживати у вказаному будинку та відповідно має інше місце проживання. Оглянувши в судовому засіданні копію відповіді Боровицької міської ради Чернігівської області від 16.12.2024 року № 03-16 надану адвокату Грущенко С.Г. на його запит, відповідно до якої будинок [ADDRESS] зруйнований внастідок пожежі, електричне постачання припинено, газові мережі від`єднано. рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2013 року, судом встановлено, що за відповідачем [PERSON] визнано право власності на будинок володіння [ADDRESS] ( а.с. 56-58). Суд, зазначає, що наявність у відповідача у власності іншого житла не є підставою для його виселення з спірного будинок володіння, крім того потрібно врахувати непридатність вказаного майна до проживання. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 80 ЦПК України вказує на те, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших осіб спільне проживання з ним в одному будинку, у зв`язку з чим до\~ [PERSON] вживалися заходи попередження або громадського впливу, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача, передбачених ст.157, 116 ЖК України та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог про його виселення. Стосовно зустрічного позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та розподіл майна подружжя придбаного за час проживання в цивільному шлюбі необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 Сімейного кодексу України, визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Так дійсно [PERSON] проживав разом із [PERSON] іванісною, і не це не оспорюється відповідачем, однак, при задоволенні ціє позовної вимоги слід врахувати, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою [PERSON] з 19.04.1973 до дня її смерті [INFO] , яка є матір`ю їхніх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] . ( а.с. 152-153) Отже, суд не зможе встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у випадку, якщо один з них перебував у зареєстрованому шлюбі, оскільки це прямо суперечить вимогам статті 25 Сімейного кодексу України. Відповідна правова позиції зазначена, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року по справі № 759/4569/18. Згідно з висновком Верховного Суду України, сформульованим у постановах від 7 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11 та від 7 вересня 2016 року у справі № 6 727цс16, як установлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, так і встановлення факту належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України пов`язане з набранням законної сили рішенням суду. Тому встановлення вказаних юридичних фактів не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. Наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним суд встановлює на момент вчинення цього правочину. З огляду на вказане рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не може мати зворотної дії в часі та зумовлювати, зокрема, недійсність правочину, як і не може впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Отже, якщо факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не був установлений судом на момент укладення оспорюваного правочину, то немає підстав для застосування приписів про спільну сумісну власність подружжя. Окрім цього, законодавство не передбачає такої підстави недійсності правочину з відчуження спільного сумісного майна подружжя, як його укладення без письмової згоди одного з подружжя (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 8 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15). Для дійсності правочину про розпорядження майном, набутим під час шлюбу, вчиненого одним з подружжя без згоди іншого з подружжя, має значення момент набрання законної сили рішенням про встановлення факту проживання однією сім`єю (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року у справі № 6 44цс11). Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Те що, [PERSON] , було зареєстровано 19.06.2017 р. право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не значить, що право власності виникло саме в цей день. Виникнення права власності на житловий будинок 1975 року побудови не залежить від державної реєстрації цього права, оскільки права, як власника зазначеного нерухомого майна виникли на підставі законодавства, що діяло раніше. Державна реєстрація такого майна за новими правилами лише підтверджує (закріплює) право власності на нього. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 000461 виданого Кринківською сільською радою народних депутатів Полтавської області 10.10.2000 р., право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.05.2013 р., [PERSON] , була власником земельної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Кринківської сільської Ради народних депутатів від 29.03.2000 року. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , 1975 року побудови: житловий будинок, погріб під сараєм, сарай-Л-кухня, гараж 1991 року побудови, сарай 1980 року побудови. З гідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу в наслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За загальним підходом, закріпленим у статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, здійснювалося ведення погосподарського обліку. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. Крім того, [PERSON] , не надано жодного доказу, що даний будинок будувався після 1976 року, а тому лише реєстрація права власності в більш пізніший час не може підтверджувати набуття вказаного майна під час перебування в фактичних шлюбних відносинах. Теж саме стосується і земельної ділянки, яка набута у власність внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, що підтверджується державними актами на право приватної власності на землю, де зазначено, що вказана земельна ділянка набута на підставі рішення та розпорядження органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Разом із цим , варто зауважити, що істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Істотність збільшення вартості полягає в тому, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). 19 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 334/7560/20, провадження № 61 6499св22 (ЄДРСРУ № 106868823) досліджував питання щодо особливостей поділу майна подружжя, яке істотно збільшилось у вартісному еквіваленті внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21). Враховуючи вище викладене зустрічний позов підлягає задоволенню частково, а саме встановити факт постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 17.09.2011 року по [INFO] , в задоволенні інших позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial