Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 167 123,04 грн. та судового збору. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року у справі №316/1563/20 задоволені позовні вимоги [PERSON] до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС», зокрема щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 у розмірі 858 150,80 грн. Рішення суду набрало законної сили, виданий виконавчий лист. 16.05.2023 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №71815086 з примусового виконання виконавчого листа №316/1563/20 від 08.05.2023 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» на користь [PERSON] суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 858150,08 грн. Відповідно до довідки бухгалтерії ВП «Запорізька АЕС», з нарахованої згідно з рішенням суду суми 858 150,80 грн утриманню та перерахуванню до бюджету підлягає сума 167 339,41 грн. Отже, [PERSON] мав отримати середній заробіток час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 в розмірі 690811,39 грн. 21.09.2023 ВП «Запорізька АЕС» звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про закінчення виконавчого провадження. 03.10.2023 заступником начальника Відділу Зюбрицьким А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №71815086 в зв`язку з повним фактичним виконанням та врахуванням сплачених боржником 38 749,12 грн до відкриття виконавчого провадження. Після отримання відокремленим підрозділом «Запорізька АЕС» запитуваних від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусової виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копій розрахунків щодо розподілу коштів, стягнутих в примусовому порядку за вказаним виконавчим провадженням та відповідних платіжних інструкцій щодо перерахування коштів було встановлено, що сума, стягнута з відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» та перерахована [PERSON] , склала 826 741,39 грн. Однак, згідно з даними бухгалтерського обліку ВП «Запорізька АЕС», після утримання податків та зборів, які підлягають обов`язковому відрахуванню, а також виплати у лютому 2022 р. частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала перерахуванню [PERSON] , складає 659 618,35 грн. Тобто, сума, надмірно перерахована Момоту склала 167 123,04 грн. 27.11.2024 ВП «Запорізька АЕС» звернувся до Відділу примусового виконання рішень з клопотанням № 21-7024/28-вих про повернення ВП ЗАЕС надмірно стягнутих на користь [PERSON] коштів. Листом N® 61287-6-261 від 22.11.2023 була надана відповідь з пропозицією звернутись безпосередньо до стягувача [PERSON] . З 11.01.2024 філія «Відокремлений підрозділ «Запорізька AEC» AT «НАЕК «Енергоатом» є правонаступником Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Листом 21-1537/28-вих від 26.02.2024 позивач звернувся до відповідача повернути на рахунок AT «НАЕК «Енергоатом» в особі філії ВП «Запорізька АЕС» безпідставно отримані кошти в розмірі 167 123,04 грн. Відповідь на вимогу не отримана. У зв`язку із викладеними обставинами, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вказавши на те, що положенням ст. 1212 ЦК України зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна, 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень адміністративного акта, правочиину або інших підстав, передбачених ст. 11 України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однїєї до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли сервіси підстава була, але у подальшому відпала. Відповідачеві були перераховані кошти під час примусового виконання виконавчого листа № 316/1563/20, виданого 08.05.2023 підставі рішення суду про стягнення з позивача на користь відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 858 150,80 грн. Разом з тим у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню зарплата і платежі, шо прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`ю або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як за існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган ви працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної п також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, у ст. 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним, оскільки норми і гарантії в і, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. Між тим, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2013 по справі № 1- 013 від 15.10.2013 р. надав роз`яснення за якими: «під заробітною платою, що ежить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи до здійснене нарахування таких виплат». Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі виконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї плати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду раїни у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 р. у справі № 55/12623/19 зазначила, що: «вимушений ПРОГУЛ відбувається виключно за наявності ни роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір . якої ураховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою». Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. У зв`язку із викладеним, просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. 07.02.2025 року до Ленінського районного суду м.\~Запоріжжя на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2024 року надійшла вищевказана позовна заява. Ухвалою суду від 10.02.2025 року відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою суду від 04.04.2025 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Відділ примусового\~виконання рішень\~Управління забезпечення\~примусового виконання\~рішень у\~Запорізькій області\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса), витребувано у Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області інформацію про те, чи задекларовано і сплачено самостійно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) податки та збори з отриманої від виконавчої служби суми з примусового виконання рішення суду по справі № 316/1563/20 в межах виконавчого провадження № 71815086. Ухвалою суду від 05.05.2025 року повторно витребувано у Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області інформацію про те, чи задекларовано і сплачено самостійно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) податки та збори з отриманої від виконавчої служби суми з примусового виконання рішення суду по справі № 316/1563/20 в межах виконавчого провадження № 71815086. Ухвалою суду від 28.05.2025 року закрито підготовче засідання у справі, призначений судовий розгляд. У судовому засіданні 23.06.2025 року проголошено скорочену частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року у справі №316/1563/20 задоволені позовні вимоги [PERSON] до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС», зокрема щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 у розмірі 858 150,80 грн. Рішення суду набрало законної сили, виданий виконавчий лист. 16.05.2023 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №71815086 з примусового виконання виконавчого листа №316/1563/20 від 08.05.2023 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» на користь [PERSON] суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 858150,08 грн. 03.10.2023 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зюбрицьким А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №71815086 в зв`язку з повним фактичним виконанням та врахуванням сплачених боржником 38 749,12 грн до відкриття виконавчого провадження. Сума, стягнута з відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» та перерахована [PERSON] , склала 826 741,39 грн. Згідно з даними бухгалтерського обліку ВП «Запорізька АЕС», після утримання податків та зборів, які підлягають обов`язковому відрахуванню, а також виплати у лютому 2022 р. частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала перерахуванню Момоту В.В., складає 659 618,35 грн. Тобто, сума, надмірно перерахована Момоту склала 167 123,04 грн. Згідно із листом Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області від 16.05.2025 року №22625/6/08-01-24-02-08 [PERSON] податкову декларацію про майновий стан і доходи за період з 2022 року по травень 2025 року не подавав. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно із ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, за змістом зазначеної норми заробітна плата не підлягає поверненню у випадку, якщо її виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки та відсутності недобросовісності з боку набувача. Конституція України гарантує право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Під час кожної виплати заробітної плати роботодавець повинен утримувати (відраховувати) щодо кожного працівника податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Так, підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового Кодексу України (далі за текстом ПК України) передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПК України. Також роботодавець сплачує за працівника єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, але за рахунок власних коштів. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 липня 2018 у справі № 359/10023/16-ц зазначив, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. На переконання Верховного Суду, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 зазначив, що суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, а отже, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17; від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18-ц; від 3 листопада 2021 року у справі № 645/2856/18; від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року у справі № 808/8156/14 Верховний Суд виснував: «Надаючи оцінку викладеним у касаційній скарзі Прокуратури Запорізької області доводам щодо неправильного розрахунку судами першої та апеляційної інстанцій розміру належного заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на незазначення у резолютивній частині рішення суду, що сума середнього заробітку визначена без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів, колегія суддів зазначає таке. Як випливає з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, Запорізький окружний адміністративний суд стягнув з Прокуратури Запорізької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 13 січня 2020 року у розмірі 986 593,36 грн. У постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу суд вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, якими він керувався під час визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону є роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Проте у рішенні суду першої інстанції (яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції) не було зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута з роботодавця на користь працівника без урахування податків і зборів. З одного боку, суд не повинен був розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого у резолютивній частині рішення суд повинен був указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів. У підсумку можна констатувати, що суд першої інстанції допустився помилки не зазначивши у резолютивній частині рішення суду, що сума середнього заробітку визначена без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів, а суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача з цього приводу та не виправив зазначену помилку. Тож аргументи скаржника-2 у цій частині знайшли своє підтвердження. Водночас будь-яких доводів про незгоду зі складовими частинами здійсненого судами розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу касаційна скарга не містить, а тому у частині їх визначення оцінка Верховним Судом не надається. З огляду на викладене Верховний Суд уважає, що оскаржувані судові рішення підлягають зміні шляхом викладення п. 4 резолютивної частини рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови». Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивачем не здійснювалась добровільна виплата, адже стягнення оспорюваної суми здійснено примусово органами виконавчої служби в межах відповідного виконавчого провадження, а самі грошові кошти, отримані відповідачем не є заробітною платою чи її складовою у розумінні трудового законодавства, а є сумою обов`язкових платежів, які утримуються із заробітної плати, відповідно до вимог чинного законодавства і у будь-якому випадку не могли бути отримані саме відповідачем, відтак суд відхиляє доводи відповідача щодо застосування приписів ст. 1215 ЦК України, та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved