Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача, третьої особи, в якому просить: розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 06 травня 2017 року; встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком неповнолітньої доньки [PERSON] ; визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] разом з ним її батьком, як основним та єдиним утримувачем, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що 06 травня 2017 року між ним та відповідачем [PERSON] (дівоче прізвище - Держипільська), Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано їх шлюб. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є неповнолітня. Впродовж тривалого часу (більше року) між ним та дружиною тривають незгоди та непорозуміння, відповідач постійно створює конфліктні ситуації, що негативно впливають на морально-психологічний стан неповнолітньої доньки [PERSON] . Дружина самоусунулась та не займається вихованням їх спільної доньки, не цікавиться навчанням та розвитком дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Протягом року відповідач взагалі проживає окремо від них, та вкрай рідко навідується до місця їх проживання. Внаслідок таких дій відповідача, він зрозумів, що кожен з них має різні погляди на подружнє життя та ведення спільного господарства. Його неодноразові намагання налагодити нормальні відносини не дали позитивного результату, а відтак, вони вирішили з відповідачем проживати окремо. Також, остання погодилась на те, що їх спільна донька [PERSON] буде проживати разом з ним. На даний час вони з відповідачем проживають окремо, не пов`язані спільним побутом, у кожного з них своє життя, свій побут та свої інтереси, а відтак, формальне збереження шлюбу суперечить його інтересам та є недоцільним. Вже тривалий час він з відповідачем спільно не проживають, їх неповнолітня донька фактично проживає з ним по [ADDRESS] за місцем його реєстрації. Про факт проживання доньки разом з ним можуть підтвердити його сусіди. Протягом тривалого часу, він як батько постійно займається вихованням дитини, піклується про її здоров`я, моральний, духовний та фізичний розвиток, цікавиться шкільним життям дитини. Відповідач на теперішній час повністю залишила доньку на нього, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме її інтересам, прихильність дитини до батька, її вік, зв`язок з батьком є підставою для задоволення позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання ним як батьком неповнолітньої доньки [PERSON] та визначення місця проживання неповнолітньої доньки. З його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам дитини, а тому вирішив звернутися в суд з даним позовом. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.06.2025, після одержання судом інформації відповідного органу про місце реєстрації відповідача, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадженняз повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився, 19.06.2025 подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] 20.06.2025 подала суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечила проти задоволення позовних вимог позивача. Заступник начальника відділу - служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради подала суду заяву у якій просить розглядати справу у відсутності представник третьої особи. Заперечень з приводу задоволення позову у поданій заяві не висловила, не заперечила проти його задоволення, щодо прийняття рішення по даній справі поклалась на думку суду. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Учасники справи в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи містяться заяви учасників справи про розгляд справи у їх відсутності, а відтак суд провів її розгляд у їх відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Матеріалами справи встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (дівоче прізвище - Держипільська) 06 травня 2017 року Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 133, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 06 травня 2017 року серія [NUMBER] . За час шлюбних відносин у сторін по справі народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є неповнолітня, що підтверджується Свідоцтвом про її народження Серія [NUMBER] , виданим Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 25.05.2017. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні, оскільки не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Як встановлено, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сім`ї сторін по справі є те, що між подружжям втрачено розуміння один одного, виникають конфліктні ситуації, що негативно впливають на морально-психологічний стан дитини, у них різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Сторони тривалий час(більше року) разом не проживають, не ведуть спільного господарства. Сім`я розпалася та існує формально. Подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх неповнолітньої дитини. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, та інтересам дитини, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати. Що стосується позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем як батьком неповнолітньої доньки та визначення місця проживання дитини, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень житія, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17. Як встановлено матеріалами справи, позивач [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] по [ADDRESS] за місцем його реєстрації, що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданої ОСББ «ОЛСЕП 13» м. Дрогобича Львівської області від 15.05.2025. Відповідно до листа начальника відділу - центру надання адміністративних послух виконкому Дрогобицької міської ради від 30.05.2025 за № 1192/01-07, що згідно даних реєстру Дрогобицької територіальної громади та даних обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМСУ у Львівській області, відповідач [PERSON] станом на 30.05.2025 зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Згідно Інформаційної довідки Ліцей №2 Дрогобицької міської ради Львівської області вбачається, що [PERSON] , як батько [PERSON] , піклується про здоров`я своєї дитини, постійно приділяє увагу навчанню та вихованню доньки, регулярно відвідує батьківські збори класу, підтримує контакт із класоводом. Як батько, бере активну участь у проведенні класних та позашкільних заходах, цікавиться шкільним життям дитини. Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, складеного посадовими особами служби у справах дітей Дрогобицької міської ради Львівської області від 19.06.2025, позивач по справі [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дитина забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку. Порушень прав дитини не виявлено. Факту проживання за вказаною адресою відповідача [PERSON] разом із своєю сім`єю не встановлено. З копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 4623-477801-2017 підтверджується та обставина, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Із наявних в матеріалах справи заяв [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останні є сусідами позивача [PERSON] , який протягом тривалого часу проживає разом з донькою [PERSON] , самостійно дбає і піклується про неї, бере участь у її вихованні. Встановлено, що із сторони позивача [PERSON] відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали б проживання його дитини разом з ним за адресою [ADDRESS] ,чи негативно впливали на виховання та розвиток доньки [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають окремо, їх дитина проживає разом з батьком, який займається її вихованням та утриманням, а тому враховуючи вищенаведене та інтереси дитини, суд дійшов до висновку, що доцільним є визначити місце її проживання з батьком за адресою місця реєстрації останнього, оскільки зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини, участь обох батьків у вихованні дитини є важливою, та, останнім, як батькам малолітнього сина, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання дитини. За таких обставин суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогами немайнового характеру і підтверджується відповідною квитанцією, слід стягнути з відповідача на користь позивача. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved