Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

16 січня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, розірвання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, визнання частково недійсним договору дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису), скасування державної реєстрації речового права. Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року уточнено анкетні дані відповідача, відповідно до якої суд постановив - належним відповідачем у справі вважати [PERSON] . 1.Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 087550, виданого 14.01.2005 р. Новомосковською районною державною адміністрацією вона є власником земельної ділянки площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. 06 березня 2018 року між нею та [PERSON] укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), відповідно до якого вона передала [PERSON] належну їй земельну ділянку у користування на строк 250 років. Згідно п. 3.1 Договору, за користування земельною ділянкою Землекористувач сплачує Власнику плату у розмірі 12 000,00 грн. Землекористувач [PERSON] не виконує умови договору, нею не сплачено грошові кошти за користування земельною ділянкою, що є підставою для стягнення відповідних сум та розірвання договору у зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем. Крім того, 17.01.2020 р. між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису), відповідно до якого, крім іншого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а саме, земельну ділянку площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Оскільки [PERSON] не виконала умови договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), вона не могла укладати договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису з [PERSON] . У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] просив суд: -стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за Договором про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) у розмірі 12 000,00 грн.; -розірвати Договір оренди земельної ділянки площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, який укладено 06.03.2018 між [PERSON] і [PERSON] ; -визнати частково недійсним Договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису, укладений 17.01.2020 р. між [PERSON] і [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною, в частині дарування права користування земельною ділянкою площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області; -скасувати державну реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки), що виникло на підставі договору дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису від 17.01.2020 р. 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. 16 серпня 2024 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності, на обґрунтування якого посилалася на те, що у відповідності до п. 3.2. Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб «Емфітевзис», укладеного 06.03.2018 р. між [PERSON] і [PERSON] «Плата за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб виплачується Власнику Землекористувачем у грошовій формі одноразово в день державної реєстрації цього Договору, але не пізніше 30 (тридцяти) робочих днів з дня державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб». Договір зареєстровано 11.07.2018 року державним реєстратором Новомосковської районної державної адміністрації. Таким чином, трирічна позовна давність сплинула 12.08.2021 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 16 січня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, розірвання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, визнання частково недійсним договору дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису), скасування державної реєстрації речового права. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 29 січня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої усунула недоліки первісної заяви. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року уточнено анкетні дані відповідача, відповідно до якої суд постановив - належним відповідачем у справі вважати [PERSON] . 4.Судовий розгляд Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи. Представник позивача адвокат Шумило О.А. в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про місце. дату і час розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи. Представник третьої особи адвокат Сидоренко О.А. в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, 16.08.2024 р. надав суду заперечення на позов третьої особи, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надав жодної правової підстави на обґрунтування вимог про визнання частково недійсним договору дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб). Крім того, вимоги позивача не можуть бути задоволеними, оскільки позивачем процесуальний статус [PERSON] визначено як третя особа, у той же час, позивачем не заявлено вимог до [PERSON] , як сторони договору дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб). 5.Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 087550, виданого 14.01.2005 р. Новомосковською районною державною адміністрацією [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. 06 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), відповідно до якого вона передала [PERSON] належну їй земельну ділянку у користування на строк 250 років. Згідно п. 3.1 Договору, за користування земельною ділянкою Землекористувач сплачує Власнику плату у розмірі 12 000,00 грн. У відповідності п. 3.2. Договору, плата за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб виплачується Власнику Землекористувачем у грошовій формі одноразово в день державної реєстрації цього Договору, але не пізніше 30 (тридцяти) робочих днів з дня державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб Договір зареєстровано 11.07.2018 року державним реєстратором Новомосковської районної державної адміністрації. Крім того, 17.01.2020 р. між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису), відповідно до якого, крім іншого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а саме, земельну ділянку площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Судом встановлено, що 22 січня 2021 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено актовий запис № 7, відповідно до якого [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія [NUMBER] від 22.01.2021. Відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів того, що нею виконано умови наведеного вище договору в частині сплати позивачу [PERSON] плати (одноразово) за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб у розмірі 12 000,00 грн. Також встановлено, що 17.01.2020 р. між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису), відповідно до якого, крім іншого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а саме, земельну ділянку площею 4,770 га., кадастровий номер 1223286000:01:041:0426, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. 6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 6.1 Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 6.2 Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 6.3 У відповідності до ст. 11 ЦК України, 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 6.4 Статтею 203 ЦК України визначено, що 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно приписів ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст. 216 ЦК України, 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 6.5 Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 407 ЦК України, 1. Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). 2. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 Земельного кодексу України. На підставі ст. 409 ЦК України, 1. Власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі. 2. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. 3. Власник земельної ділянки зобов`язаний не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав. У відповідності до ст. 410 ЦК України, 1. Землекористувач має право володіти та користуватися земельною ділянкою в повному обсязі відповідно до умов договору. Землекористувач має право передавати земельну ділянку в оренду. 2. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом. 3. Землекористувач зобов`язаний ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації. На підставі ст. 411 ЦК України, 1. Землекористувач має право на відчуження права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, якщо інше не встановлено законом. 2. У разі продажу права користування земельною ділянкою власник цієї земельної ділянки має переважне перед іншими особами право на його придбання, за ціною, що оголошена для продажу, та на інших рівних умовах. 3. Особа, яка здійснює відчуження права користування земельною ділянкою, зобов`язана письмово повідомити власника земельної ділянки про продаж права користування нею. Якщо протягом одного місяця власник не надішле письмової згоди на купівлю, право користування земельною ділянкою може бути продане іншій особі. 4. У разі порушення права переважної купівлі настають наслідки, передбачені статтею 362 цього Кодексу. 5. У разі продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб іншій особі власник земельної ділянки має право на одержання відсотків від ціни продажу (вартості права), встановлених договором про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Розмір та порядок сплати відсотків є істотною умовою договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. 6. У разі відчуження права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб іншій особі до неї переходять усі права та обов`язки землекористувача з дня державної реєстрації переходу права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно до статті 412 ЦК України, 1. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. 2. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом. 6.6 У відповідності до ст. 102-1 Земельного кодексу України (в редакції, станом на дату укладення договору 06.03.2018), 1. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту. 2. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. 3. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу. 4. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років. 5. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. 6. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства); 7. Припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки державної чи комунальної власності з підстав, визначених у пункті 3-1 частини шостої цієї статті, здійснюється за правилами, встановленими статтею 32-1 Закону України "Про оренду землі". 6.7 Згідно ст. 509 ЦК України, 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності до ст. 525 ЦК України, 1. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст. 530 ЦК України визначено, що 1. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 545 ЦК України передбачено, що 1. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. 2. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. 3. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 4. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. 6.8 Приписами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ст. 611 ЦК України, 1. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. На підставі ст. 612 ЦК України, 1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст. 614 ЦК України, 1. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. 2. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 3. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним. За ст. 625 ЦК України, 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Цивільним кодексом України у статті 651 передбачено, що 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. 6.9 На підставі ст. 251 ЦК України, 1. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. 2. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. 3. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно приписів ст. 252 ЦК України, 1. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. 2. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. У відповідності до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Частинами 2-5 статті 267 ЦК України встановлено, що Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 7. Висновки суду. 7.1 Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Як зазначалося вище, у відповідності до умов Договору від 06 березня 2018 року про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), у [PERSON] виникло зобов`язання сплатити [PERSON] плату за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб у розмірі 12 000,00 грн. (п. 3.1 Договору). У відповідності п. 3.2. Договору, плата за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб виплачується Власнику Землекористувачем у грошовій формі одноразово в день державної реєстрації цього Договору, але не пізніше 30 (тридцяти) робочих днів з дня державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб Договір зареєстровано 11.07.2018 року державним реєстратором Новомосковської районної державної адміністрації. Відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів виконання нею умов договору [PERSON] була повинна виконати зобов`язання за договором до 22.08.2018 р. (у 30 робочих днів з дня державної реєстрації права користування земельною ділянкою) та позов у цій частині є обґрунтованим. У той же час, [PERSON] у межах позовної давності, мала право звернутися до суду з відповідними вимогами у строк до 23.08.2021 року. Як зазначалося вище, [PERSON] звернулася до суду з позовом 16 січня 2024 року, тобто, з пропуском строку позовної давності, вона не зверталася до суду з заявою про визнання поважними причин пропущення позовної давності. У зв`язку з наведеним, у відповідності до ст. 267 УК України, у задоволенні зазначеної частини позовних вимог [PERSON] належить відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. 7.2 Щодо вимог про розірвання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою за договором про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, а не розірвання такого договору. Так, підстави розірвання договору, зокрема, у разі істотного його порушення другою стороною (ч. 2 ст. 651 ЦК України) та підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у ст. 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, забезпечуючи єдність судової практики. (Постанова Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22 (провадження № 61-6776сво23) - https://reyestr.court.gov.ua/Review/124596533._ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто має бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. ОП КЦС ВС зазначила, що за своєю суттю емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Тлумачення ст. 412 ЦК України та ч. 9 ст. 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом.Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це випливає з положень ст. 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у гл. 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (ч. 2 ст. 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені у ст. 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме. Тому належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою за договором про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Враховуючи наведене, у задоволенні зазначеної частини позовних вимог належить відмовити. 7.3 Щодо вимог про визнання частково недійсним договору дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису) та скасування державної реєстрації речового права. На обґрунтування вимог у цій частині [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] не виконала умови договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), у зв`язку з чим, вона не могла укладати договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису з [PERSON] . Як судом зазначалося вище, у відповідності до ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог про недійсність договору дарування емфітевтичного права, які передбачені нормами ст.ст. 203, 215 ЦК України. Суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем [PERSON] умов договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) надають позивачу право на стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі та зазначене невиконання не тягне за собою недійсність договір дарування емфітевтичного права (права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзису. Крім того, оскільки [PERSON] заявлено вимоги про визнання недійсним договору, згідно усталеної практики, за зазначеними вимогами сторонами у цивільній справі є сторони договору, який оскаржується. Незважаючи на те, що позивачем ставиться питання про визнання договору недійсним, статус [PERSON] визначено як третя особа, він не визнавався відповідачем у справі, до нього фактично не заявлялися позовні вимоги. Враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації речового права за зазначеним договором, у зв`язку з чим, у задоволенні зазначеної частини позову також належить відмовити. 8. Судові витрати Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те. що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати належить покласти на позивача [PERSON] . На підставі викладено та

Outcome: dismissed