Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

Представник АО «Ястребова і партнери» - адвокат Ястребова Є.Б. звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом до АТ «Сенс Банк», [PERSON] , [PERSON] , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд: - визнати зобов`язання за кредитним договором № 800003617 від 11 квітня 2008 року укладений між АТ «АЛЬФА БАНК » та [PERSON] про надання банком кредиту в розмірі 600 000 доларів США - припиненим з 12 липня 2013 року; - визнати зобов`язання за іпотечним договором від 11 січня 2010 року ,що зареєстрований за № 7006888, 11 січня 2010 року о 17:49:09 реєстратором: Приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В.( [ADDRESS] ) на підставі обтяження: договору про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору, 11 січня 2010 року, Приватний нотаріус ХМНО Маслак Н.В., об`єкти обтяження: будинок, адреса: [ADDRESS] , земельна ділянка , адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310136600:12:059:0027, іпотекодержатель АТ «АЛЬФА-БАНК», код 23494714, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, іпотекодавець: [PERSON] - припиненим з 12 липня 2013 року; -визнати недійсним та скасувати рішення № 61256082 від 30 жовтня 2021 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Микитенко Людмили Іванівни, Мереф`янської міської ради Харківського району, Харківської області про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 455,4 кв. м, житловою площею 316.1 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 6310136600:12:059:0027 та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0.1 га кадастровий номер: 6310136600:12:059:0027 від [PERSON] до АТ «АЛЬФА-БАНК». -скасувати державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк», код ЄДРПОУ: 23494714, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 жовтня 2021 о 15:20:51 на житловий будинок загальною площею 455,4 кв. м, житловою площею 316.1 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 6310136600:12:059:0027 та державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк», код ЄДРПОУ: 23494714, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 жовтня 2021 року о 16:16:22 на земельну ділянку площею 0.1 га кадастровий номер: 6310136600:12:059:0027 за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 150-153). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11 квітня 2008 року між АТ "Альфа-банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 800003617, згідно якого банком надано [PERSON] кредит в розмірі 6 00 000 доларів США. Згідно з інформації від 01 вересня 2021 року, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, виконання зобов`язань Позичальника за зазначеним вище договором № 800003617 забезпечувалось іпотекою, а саме між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] укладеного договір від 11 квітня 2008 року іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 7006888. Згідно умов Договору іпотеки від 11 квітня 2008 року [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 63101366000:12:059:0027, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, у зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним договором, АТ «АЛЬФА-БАНК» звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 у справі N0 640/12858/14-ц позовні вимоги АТ «АЛЬФА-БАНК» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 800003617 у розмірі 31 157 461,99 гривень. 27 листопада 2017 року між АО «Ястребова, Кузьмін і Партнери" (після перейменування - АО «Ястребова і Партнери»), в особі керуючого партнера, адвоката Ястребової Є.Б. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги № 43. Відповідно до умов зазначеного договору, Об`єднання надавало [PERSON] правову допомогу у цивільній справі № 640/12858/14-ц та у виконавчому провадженні N0 48062079. Однак, в порушення умов договору про надання правової допомоги № 43 від 27 листопада 2017 року, [PERSON] та [PERSON] свій обов`язок по оплаті послуг не виконали. З цих підстав, 18 травня 2020 року заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 953/1239/20 стягнуто з [PERSON] на користь Об`єднання заборгованість у розмірі 3 171 169 (три мільйони сто сімдесят одна тисяча сто шістдесят дев`ять) гривень 20 копійок, згідно Договору № 43 від 27 листопада 2017 року про надання правової допомоги, стягнуто з [PERSON] на користь адвоката Ястребової Є.Б. заборгованість у розмірі 130 500 (сто тридцять тисяч п`ятсот) гривень, згідно Договору № 7 від 04 травня 2017 року про надання правничої допомоги. 01 липня 2021 року Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист по справі № 953/1239/20 про стягнення з [PERSON] на користь Об`єднання заборгованість у розмірі 3 171 169, 20 грн. згідно Договору № 43 від 27 листопада 2017 року про надання правової допомоги, а також про стягнення з [PERSON] на користь адвоката Ястребової Є.Б. 130 500 грн. згідно Договору № 7 від 04 травня 2017 року про надання правової допомоги. 08 липня 2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 66014778 на підставі виконавчого листа № 953/1239/20, виданого 01 липня 2021 року про стягнення з [PERSON] на користь адвоката Ястребової Є.Б. 130 500 грн. 09 липня 2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 66014467 на підставі виконавчого листа № 953/1239/20, виданого 01 липня 2021 року Київським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь Об`єднання заборгованість у розмірі 3 171 169, 20 грн. За запитом державного виконавця до МВС встановлено, що в МВС відсутні дані про зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби. За запитом державного виконавця до Державної фіскальної служби України встановлено відсутність джерел отримання [PERSON] доходу. Натомість, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 вересня 2021 року, за [PERSON] зареєстроване право власності на будинок [ADDRESS] . Отже, як зазначає позивач, вона як стягувач у виконавчому провадженні N0 66014467 може задовольнити свої вимоги виключно за рахунок зазначеного вище будинку. Проте, як вказує позивач, будинок [ADDRESS] безпідставно залишався в іпотеці АТ «Сенс Банк" (раніше АТ Альфа Банк). Також позивач вважає, що, зазначений будинок незаконно передано у власність АТ АЛЬФА БАНК, що позбавляє її права стягнення заборгованості за рахунок зазначеного будинку, тому вона звернулась до суду з позовом про визнання зобов`язання за кредитним та іпотечним договором припиненим з 12.07.2013, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, а також визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності. Позивач зазначила, що відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року у справі № 2018/6932/12 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 30 липня 2012 року, солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 11 квітня 2008 року у розмірі 8 649 172,17 грн. Зі змісту цього заочного рішення вбачається, що з відповідачів було достроково стягнуто суму основного зобов`язання у розмірі 5 271 577,95 грн, проценти - 1 079 344,04 грн та пеню - 2 298 250,18 грн. ПАТ Альфа-Банк після ухвалення рішення Київським районним судом м. Харкова від 12 липня 2012 року у цивільній справі № 2018/6932/12 не скористався правом звернення до Державної виконавчої служби із виконавчим листом про стягнення суми боргу. Тому, після набуття чинності рішення суду 30 липня 2012 року у цивільній справі № 2018/6932/12, право ПАТ Альфа-Банк стягувати суму боргу було повністю припинено. 27.01.2025 від представника відповідача АТ «Сенс банк» - Кравцової С.М. до суду надійшов відзив на позовну заву, відповідно до якого представник відповідача зазначила, що 11.04.2008 \~ \~ \~ \~р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» на теперішній час АТ «Сенс Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 800003617, згідно якого банком надано кредит в розмірі 600000,00 доларів США на строк користування до 11.04.2023 р. із сплатою 13,8% річних на оплату вартості будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.04.2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором укладено договір іпотеки відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Альфа банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», оформлено право власності на будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне іпотечне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до п. 4.5 Іпотечного договору: Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет Іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Підписанням цього Договору Заставодатель (тобто [PERSON] ) засвідчив, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до Банку. Позичальник і іпотекодавець станом на 24.01.2025 року рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не оскаржуються. Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» (яка діяла станом на день укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено тільки іпотекодавцем у суді, однак позивач таким не є. Таким чином, представник відповідача зазначила, що Адвокатське об`єднання «Ястребова і партнери» не має жодних правовідносин з Банком, не є стороною Кредитного договору, договору іпотеки, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки жодним чином не зачіпає права і інтереси позивача, у зв`язку з чим позивач не має права втручатися у правовідносини сторін договору переслідувати власні інтереси, що підтверджується позовною заявою та долученими до неї документами. Крім того, представник відповідача зазначила, що основною підставою звернення з даною позовною заявою позивач зазначає наявність рішення суду та виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь Адвокатського об`єднання «Ястребова і партнери» заборгованості, оскільки на думку позивача нерухоме майно, яке було предметом іпотеки повинно забезпечити виконання лише рішення суду про стягнення заборгованості на їх користь за договором про стягнення витрат на правову допомогу без врахування пріорітетного права банку на задоволення вимог іпотекодержателя за рухунок предмета іпотеки. З такими твердженнями Позивача погодитися не можливо, оскільки.11.04.2008 р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» на теперішній час АТ «Сенс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 800003617, згідно якого банком було надано кредит в розмірі 600000,00 доларів США на строк користування до 11.04.2023 р. із сплатою 13,8% річних на оплату вартості будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.04.2008 в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором було укладено договір іпотеки відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед\~іншими кредиторами\~цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, враховуючи існування невиконаного зобов`язання [PERSON] перед іпотекодержателем, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості перед Позивачем на виконання рішення про стягнення заборгованості на його користь є порушенням пріорітетного права іпотедоржателя на звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо вимоги про визнання кредитного і іпотечного договору припиненими представник позивача зазначила, що згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20). 22.01.2025 від представника третьої особи БЕБ України Журавльова Д.Д. до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник зазначив, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06.06.2023 у справі № 761/19172/23 встановлено, що детективами Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України під процесуальним керівництвом Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022000000000463 від 14.04.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 111, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205-1, ч. 2 ст. 200, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України. Даним досудовим розслідуванням встановлено, що власники АТ «Альфа-Банк» разом із його службовими особами, з метою уникнення можливих негативних наслідків у вигляді накладення санкцій, або уникнення заходів щодо примусового вилучення прав власності, передбачених Законом України «Про основні засади примусового вилучення в Україні суб`єктів права власності російської федерації та її резидентів» з рахунків, пов`язаних із ними кіпрських компаній «ABH Ukraine Limited», «Gteatford Limited», «ABHU Finance PLC», шляхом використання фіктивних правочинів, вчинених без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, здійснили легалізацію (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великих розмірах. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що АТ «Сенс Банк», яке є правонаступником АТ «Альфа Банк», є власником нерухомого майна, зокрема житлового будинку розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно, належне на праві власності АТ «Сенс Банк», яке є правонаступником АТ «Альфа Банк», постановою детектива БЕБ України від 30 травня 2023 року визнане речовим доказом. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.06.2023 у справі № 761/19172/23 на ряд об`єктів нерухомості, які на праві власності належать АТ «Сенс Банк», у тому числі спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (об`єкт під номером 74 ухвали), накладено арешт як на речові докази у кримінальному провадженні № 42022000000000463, шляхом заборони приватним та державним органам реєстрації, Міністерству юстиції України, службовим особам АТ «Сенс Банк» вчиняти будь-які дії щодо зміни власників (відчуження) вищезазначених об`єктів нерухомості. Згідно з відомостями наданих позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно особою, в інтересах якої встановлено обтяження щодо спірної квартири, є Бюро економічної безпеки України (орган, який здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні), а особою, права якої обтяжено - Акціонерне товариство «Сенс Банк». Представник третьої особи в своїх поясненнях зазначив, що порядок скасування арешту майна визначено статтею 174 КПК України, згідно з якою питання скасування арешту майна вирішується виключно слідчим суддею, судом під час досудового розслідування чи судового провадження у кримінальній справі (відповідно), та за наявності достатніх правових підстав. Таким чином, питання про скасування арешту майна вирішується виключно слідчим суддею, судом за наявності достатніх правових підстав у порядку, визначеному КПК України. На теперішній час спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , перебуває під арештом з метою збереження доказів, та будь-які відомості про його скасування у матеріалах кримінальної справи відсутні. Щодо позовних вимог про визнання кредитного договору та іпотечного договору припиненим представник третьої особи зазначив, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) зазначено, що: «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За таких обставин позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим». [...] У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 753/2677/21 (провадження № 61-13008св22) зазначено, що: «вимоги про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів не підлягають задоволенню у зв`язку з обранням позивачами неналежного способу захисту». Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасувати правочину та державної реєстрації право власності представник третьої особи зазначив, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Крім того, представник третьої особи зазначив, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 372/3733/22 зазначено, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Позивачем не доведено фраудаторності правочину та не надано належних доказів того, що спірні правочини порушують його майнові права та інтереси. Також, позивач не довів наявності умислу у діях сторін іпотечного договору, оскільки банк діяв у межах чинного законодавства та реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Передача права власності банку відбулася на виконання зобов`язань за кредитним договором, а не з метою ухилення боржника від інших зобов`язань. Крім того, позивачем не надано доказів, що укладені правочини порушують його майнові права. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, саме позивач зобов`язаний довести наявність реального порушення його прав внаслідок укладення або виконання спірних правочинів. Однак доказів того, що передача права власності на будинок банку унеможливила виконання зобов`язання перед адвокатським об`єднанням, надано не було. Реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком не створює жодних юридичних перешкод для стягнення боргу з боржника іншими кредиторами. Також позивач не довів, що вказані правочини стосуються його прав або були спрямовані на уникнення виконання зобов`язань перед ним. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Таким чином, оскільки сторонами кредитного договору та договору іпотеки є Банк і [PERSON] - відсутнє будь-яке порушене право (інтерес) позивача з боку банку та будь-які правові підстави для звернення до суду з позовною заявою, якою оскаржуються кредитний і іпотечний договори, де сторонами є Банк і [PERSON] , що є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Позивачем не наведено та не надано доказів наявності підстав для звернення до суду з даною позовною заявою, як і не доведено порушення прав Позивача зі сторони банку, а тому представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 28.05.2025 від представника третьої особи БЕБ України Білашової К.В. до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких представник третьої особи зазначила, що позивач подаючи уточнену позовну заяву, змінив обґрунтування позовних вимог, посилаючись на іншу подію, яка, на його думку, мала би спричинити припинення зобов`язання. Якщо у первісній позовній заяві позивач посилався на рішення Верховного Суду у справі № 640/12858/14-ц, намагаючись обґрунтувати припинення зобов`язання, яке теж не вказує на припинення зобов`язання, оскільки суд вказав, що після ухвалення рішення суд, яким достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором, у банку відсутні підстави стягувати передбачені договором проценти за користування кредитом, але в свою чергу також вказав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора і стягнення суми боргу, яке боржник не виконав не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника та поручителя від цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України. Таким чином суд вказав, що наявність рішення, яким стягнуто заборгованість за договором, не припиняє правовідносини сторін цього договору, але стягнення процентів за користування кредитом повторно не допускається. А позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у порядку статті 625 ЦК України внаслідок невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості Банк не заявляв. Отже, слід зауважити, що вказане рішення не містить висновку про припинення зобов`язання за кредитним договором. У ньому лише йдеться про неправомірність повторного стягнення передбачених договором процентів за користування кредитом, які вже були стягнуті судовим рішенням 2012 року. Щодо посилання позивача на припинення зобов`язання з 12 липня 2013 року., представник третьої особи зазначив, що в уточненій позовній заяві позивач змінив акцент, зазначивши, що оскільки ПАТ «Альфа-Банк» не пред`явив виконавчий лист на примусове виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року у справі № 2018/6932/12 у встановлений законом строк, тобто до 12 липня 2013 року, це начебто свідчить про припинення кредитного зобов`язання. Проте така позиція є юридично необґрунтованою, з огляду на таке. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц). Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора і стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника та поручителя від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Оскільки в нашій справі відсутні докази належного виконання зобов`язання одним із способів, визначених у главі 50 Цивільного кодексу України, а посилання позивача на припинення зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами у зв`язку із закінченням строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не ґрунтується на законі та не підтверджується жодною нормою чинного законодавства, такі доводи є необґрунтованими. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа може бути підставою для припинення права на примусове виконання рішення суду, але не є підставою для припинення самого зобов`язання за кредитним чи іпотечним договором. Таким чином, представник третьої особи зазначив, що виходячи з викладеного та аналізу норм цивільного законодавства України, слід зазначити, що припинення зобов`язання між сторонами за кредитним та іпотечним договорами не відбулося, оскільки відсутні передбачені законом підстави, які б свідчили про належне та повне виконання боржником свого зобов`язання або інший легітимний спосіб припинення зобов`язань, передбачений главою 50 Цивільного кодексу України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 04.07.2018 у справі №?310/11534/13-ц, факт наявності рішення про стягнення заборгованості, навіть якщо його не виконано, не припиняє правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності, зокрема, за ст. 625 ЦК України. У зв`язку з цим, правовідносини між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») і [PERSON] та [PERSON] продовжували існувати після 2013 року, що підтверджується як відсутністю факту належного виконання зобов`язання, так і подальшими діями банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності. У свою чергу, іпотека як забезпечення виконання основного зобов`язання, відповідно до ст. 593 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про іпотеку», існує до моменту припинення основного зобов`язання. Враховуючи, що кредитне зобов`язання не припинилося, іпотечне забезпечення продовжувало існувати, і банк реалізував своє право звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору та чинного законодавства. Враховуючи зазначене, правові дії банку, пов`язані з реєстрацією права власності на об`єкт нерухомого майна, зокрема: рішення державного реєстратора №?61256082 від 30 жовтня 2021 року про реєстрацію переходу права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку за кадастровим номером: 6310136600:12:059:0027; реєстрація права власності за АТ «Альфа-Банк» 27 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на зазначені об`єкти, були здійснені на законних підставах, за наявності дійсного кредитного зобов`язання, що не було припинено ані сплатою боргу, ані спливом строку виконання, ані будь-якою іншою підставою, передбаченою законом. Отже, вимоги позивача про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора, а також скасування державної реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» на відповідне майно, є безпідставними. Такі вимоги, відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, мали б бути обґрунтовані не лише належним доказом порушення прав позивача, а й відсутністю правових підстав для переходу права власності до банку. Однак, у матеріалах справи відсутні як правові, так і фактичні обставини, які б підтверджували незаконність дій державного реєстратора чи фіктивність правочинів, на підставі яких відбулась відповідна реєстрація. Таким чином, представник третьої особи зазначив, що всі позовні вимоги, що ґрунтуються на припиненні зобов`язань станом на 2013 рік, є юридично необґрунтованими. У зв`язку з цим і похідні вимоги про визнання недійсною реєстрації переходу права власності та її скасування не підлягають задоволенню. 19.06.2025 від представника позивача АО «Ястребова і партнери» - адвоката Ястребової Є.Б. до суду надійшли заперечення на додаткові пояснення, відповідно до яких представник позивача зазначила, що якщо рішенням суду вже стягнуто кредитну заборгованість, звернення стягнення на предмет іпотеки окремим позовом чи позасудовим порядком є недопустимим. Тобто, суд вже стягнув заборгованість за кредитним договором рішенням від 12 липня 2012 року, тому іпотекодержатель не може вдруге звернути стягнення на предмет іпотеки на свою користь, це дві альтернативні форми захисту. У постанові від 25 квітня 2018 року Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 645/3265/13-ц зроблено висновок: «Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайновихправ та інтересівуправомоченоїособи. [...] Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.» Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Представник позивача зазначила, що якщо вже є рішення суду, воно остаточне, обов`язкове та підлягає виконанню. Кредитор має обрати один із способів захисту свого права: стягнення боргу в грошовій формі або звернення стягнення на предмет іпотеки. ПАТ "АЛЬФА-БАНК" після ухвалення рішення від 12 липня 2012 року Київським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2018/6932/12 не скористався правом звернення до Державної виконавчої служби або приватного виконавця із виконавчим листом про стягнення суми боргу. Рішення суду у цивільній справі № 2018/6932/12, за позовом ПАТ "АЛЬФА-БАНК" набрало чинності 30.07.2012, а тому право банку стягувати суму боргу було повністю припинено. Незважаючи на це, АТ "Сенс Бакн" ("Альфа -банк") з порушенням норм права повторно звернувся до Київського районного суду м. Харкова та рішенням суду від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі № 640/12585/14-ц повторно стягнув з [PERSON] , [PERSON] борг, пеню та відсотки на загальну суму 31 157 461 грн 99 коп. 03 липня 2019 року постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду скасовано рішення від 30 жовтня 2014 року Київського районного суду м. Харкова та постанову від 13 грудня 2017 року Апеляційного суду Харківської області у справі № 640/12858/14-ц, за позовом ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 800003617 відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду позиція та норми права, дають чітке обґрунтування того, що ПАТ "Альфа-банк" втратив можливість стягнення боргу та відповідно таке право є припиненим. При цьому, припинення зобов`язань, які є предметом спору у справі № 953/12110/24 є похідним від припинення права стягнення боргу. Тобто, сам факт повторного звернення Банку до суду про стягнення заборгованості, вказує на те, що Банк розумів, що строк на пред`явлення виконавчого документу до виконання за рішенням від 12 липня 2012 року Київського районного суду м. Харкова пропущений. Тому, позивач зазначає, що є правильним визнання зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами припиненими з 12 липня 2013 року, та просить скасувати рішення № 61256082 від 30 жовтня 2021 року державного реєстратора прав на нерухоме майно, скасувати державну реєстрацію права власності за АТ «АЛЬФА-БАНК» на житловий будинок та земельну ділянку. Представник позивача Ястребова Є.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в уточненій позовній заяві ( т. 2 а.с. 150-153). Представник відповідача АТ «Сенс банк» - Кравцова С.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Представник третьої особи БЕБ України Журавльов Д.Д. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив врахувати пояснення надані до позовної заяви. \~ \~ \~ \~Представники третіх осіб Київський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ (м. Харків), Мереф`янської міської ради в особі відділу надання адміністративних послуг в судове засідання не з`явились, причину не явки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11.04.2008 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» на теперішній час АТ «Сенс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 800003617, згідно якого банком було надано кредит в розмірі 600000,00 доларів США на строк користування до 11.04.2023 р. із сплатою 13,8% річних на оплату вартості будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.04.2008 в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором було укладено договір іпотеки № 800003617-И відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий № 6310136600:12:059:0027, площею 0,1000 гектарів, на якій розташований зазначений житловий будинок та надвірні будівлі: гараж літ. Б, огорожа з хвірткою № 1,2, вигрібна яма№ 3,4. (а.с. 29-33). Відповідно до п. 6.2 іпотечного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язання в цілому чи тієї або іншої його частини, а також у інших випадках, передбачених цим договором, Іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим договором. Відповідно до п. 3 іпотечного договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається Іпотекодержателем самостійно на момент реалізації права іпотеки, у тому числі, але не виключно: а) основну суму боргу; б) проценти за користування кредитом; в) комісійні винагороди, визначені основним договором; г) нараховані та не сплачені на момент реалізації Права іпотеки штрафні санкції за порушення зобов`язань за договором про іпотечний кредит (неустойка, штраф, пеня); г) інші витрати, понесенні Іпотекодержателем у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, у тому числі витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтвердженні витрати Іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце; д) спричиненні Іпотекодержателю збитки у повному обсязі. Відповідно до п. 6.4 Іпотечного договору , право на іпотеку припиняється: а) виконанням у повному обсязі зобов`язання за Основним договором; б) в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Відповідно до п. 9.1 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: -у випадку не виконання основного зобов`язання; -у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов цього договору; -в інших випадках, передбачених законодавством України. Відповідно до п. 9.2 договору, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у п. 9.3 цього договору. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань [PERSON] перед банком АТ «Альфа Банк» (на теперішній час АТ «Сенс Банк»), останній скористався своїм переважним правом на іпотечне майно та 05.07.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегер Л.О. вчинено виконавчий напис, яким звернено стягнення у безспірному порядку на предмет іпотеки: житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер 6310136600:12:059:0027, площею 0,1000 гектарів, на якій розташований зазначений житловий будинок та надвірні будівлі: гараж літ.Б, огорожа з хвірткою № 1,2, вигрібна яма № 3,4. Власником предмета іпотеки є [PERSON] (т. 2 а.с. 35). Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне іпотечне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 у справі № 953/1239/20 задоволено позовні вимоги Адвокатського Об`єднання «Ястребова і партнери», [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договорами та стягнуто з [PERSON] на користь адвокатського об`єднання «Ястребова і партнери» заборгованість у розмірі 3\~171 169 (три мільйони сто сімдесят одна тисяча сто шістдесят дев`ять) гривень 20 копійок, згідно Договору № 43 про надання парової допомоги від 27.11.2017, а також стягнуто з [PERSON] на користь адвокатського об`єднання «Ястребова і партнери» заборгованість у розмірі 130\~500 (сто тридцять тисяч п`ятсот) гривень, згідно Договору №7 про надання правничої допомоги від 04.05.2017. (т. 1 а.с. 26-29). Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.06.2021 апеляційну скаргу [PERSON] на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 у справі № 953/1239/20 визнано не поданою та повернуто апелянту. ( т. 1 а.с. 29-30). На підставі виконавчих листів, виданих судом на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь АО «Ястребова і партнери» коштів за договорами про надання правової допомоги, постановами державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Виглазовою Н.С. відкрито виконавчі провадження ВП № 66014778, ВП № 66014467. (т.1 а.с. 40-41). Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сегедою М.О. від 31.08.2021 у виконавчому проваджені № 66014467 виконавчий лист № 953/1239/20 виданий 01.07.2021 про стягнення з [PERSON] на користь адвокатського об`єднання «Ястребова і партнери» заборгованості в розмірі 3\~171\~169,20 гр. згідно договору № 43 про надання правової допомоги від 27.11.2017, повернуто стягувачу, оскільки при примусовому виконанні рішення встановлено, що майно, яке належить боржнику та на яке може бути звернуто стягнення - не виявлено, та заходи щодо розшуку такого майна здійсненні державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», виявилися безрезультатними (т. 1 а.с. 43). Представник позивача адвокат Ятребова Є.Б. вважає, що свої вимоги у виконавчому провадженні № 66014467 вона могла б задовольнити виключно за рахунок майна боржника [PERSON] , а саме: [ADDRESS] , однак оскільки він безпідставно залишився в іпотеці АТ «Сенс Банк» та незаконно вибув з володіння [PERSON] , перейшовши у власність АТ «Сенс Банк», вона позбавлена такої можливості, чим порушуються її права та інтереси. Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Отже, іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, є дійсною до припинення основного зобов`язання. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (такий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16, також у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16). Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Матеріали справи не містять відомості про оскарження іпотекодавцем [PERSON] , яка є стороною правочину, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а тому зобов`язання за кредитним та іпотечними договорами припиненні з моменту набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що позивач АО «Ястребова і партнери» не є стороною ані кредитного договору № 800003617 від 11.04.2008, ані стороною договору іпотеки № 7006888 від 11.04.2008, що був укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором. В судовому засіданні представником позивача адвокатом Ястребовою Є.Б., також не доведено порушення права позивача чи безпосереднього інтересу в результаті укладення між банком та відповідачем [PERSON] кредитного та іпотечного договорів, а тому суд визнає її неналежним позивачем у цій справі з огляду на наступне. Боржник: за кредитним договором має право звернутися до суду з позовом про визнання зобов`язання припиненим, якщо він вважає, що його зобов`язання перед кредитором більше не існує. Поручитель, який забезпечує виконання зобов`язання боржника, також має право звернутися до суду з позовом про визнання зобов`язання припиненим, якщо він вважає, що його відповідальність перед кредитором припинилась. Варто зазначити, що позивач повинен мати юридичний інтерес у такому позові. Тобто, має існувати реальна загроза для прав та інтересів позивача у зв`язку з існуванням кредитного зобов`язання. За загальним змістом поняття «позивач» - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Так, згідно постанови колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21, провадження № 61-5246св22, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17) від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9). У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Отже, позивач не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, позивач не була стороною спірних правочинів, а тому суд приходить до висновку, що Адвокатське об`єднання «Ястребова та партнери» в особі представника адвоката Ястребової Є.Б. є неналежним позивачем у цій справі, а відтак відмовляє у задоволенні позовних вимог. Посилання позивача, що основне зобов`язання за кредитним договором припинено внаслідок ухвалення рішення Київським районним судом м. Харкова від 12.07.2012 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором, а тому банк не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки, за рахунок якого державний виконавець міг би виконати рішення суду від 18.05.2020 про стягнення з [PERSON] на користь АО «Ястребови і партнери» заборгованість за договором № 43 про надання правової допомоги від 27.11.2017, також не може свідчити про порушення прав та інтересів позивача, оскільки наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за положеннями законодавства не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. (правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14- 546цс19). Зобов`язання за іпотечним договором, можуть бути припиненні лише після повного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. При цьому, ухвалення 12.07.2012 Київським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором, не свідчить про виконання зобов`язання, а лише вказує про дострокове стягнення суми боргу та відсутності підстав у банку після ухвалення такого рішення, стягувати з відповідачів передбаченні договором проценти за користування кредитом, як і вказав в свої постанові Верховний суд у справі № 640/12585/14-ц, якою в задоволенні позовних вимог ПАТ "Альфа-банк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Таким чином, суд встановивши, що АО "Ястребова та партнери" в особі предстаника - Ястребової Є.Б., не була стороною спірних кредитного та іпотечного договорів, враховуючи те, що зобов`язання [PERSON] , [PERSON] за вказаними договорами наразі припиненні, у зв`язку з виконанням основного зобов`язання за кредитним договором, шляхом набуття іпотекодержателем АТ "Сенс Банк" права власності на предмет іпотеки, а саме: будинку [ADDRESS] , який належав іпотекодавцю [PERSON] , яка не виявила наміру оскаржити рішення про реєстрацію права власності іпотекаодержателя на нерухоме майно, як це пердбачено ст. 37 Закону України "Про іпотеку", приходить до висновку, що в спірних правовідносинах відсутнє порушене право чи безпосередній інтерес позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Крім того суд зауважує, що у разу відсутності у боржника майна для виконання рішення суду на користь позивача, виконавча служба вживає заходів щодо звернення стягення на інше майно боржника, яке не підпадає під заборону стягнення. Якщо і це майно відсутнє, виконавчий документ можуть повернути стягувачу, але це не означає закінчення провадження. Стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тому позивач не позбавлена права в такий спосіб поновити своє право на стягнення з [PERSON] заборгованості за рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 953/1239/20. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п. 58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З огляду на вказане, суд вважає, що під час судового розгляду детально вивчені аргументи позивача на обгрунтування заявлених позовних вимог, надана їм належна правова оцінка, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на позивача, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed