Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

[PERSON] , діючи в особі представника адвоката Шевченко О.А. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. Позов обґрунтовує тим, що її матір`ю є [PERSON] , її рідним братом є [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Після смерті матері залишилось спадкове майно, квартира за адресою: [ADDRESS] . Мати позивачки довготривалий час хворіла, а відповідач самоусунувся від спілкування із своєю матір`ю, спадкодавцем. Не брав участі в утриманні та догляді за матір`ю. У подальшому, починаючи з 2019 року, здоров`я матері позивачки почало постійно погіршуватись. Останні три роки (з 2019 року до часу смерті) спадкодавець постійно хворіла, внаслідок хвороби перебувала у безпорадному стані, потребувала постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги. Тому саме позивачка [PERSON] фактично останні три роки життя спадкодавця опікувалася нею, забезпечувала останній належне лікування та харчування. Відповідач [PERSON] на прохання позивача відмовлявся допомагати у догляді за матір`ю. Після смерті спадкодавця саме позивач займалася похованнями, нею були понесені витрати пов`язані із похоронами спадкодавця. Відповідач, якому було відомо про смерть спадкодавця, не приймав жодної участі у витратах на поховання, на похорони не приїхав. Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц та у справі № 359/9293/18 від 26 січня 2021 року зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач [PERSON] посилається як на підставу усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування, як спадкоємця першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , ухилення ним від піклування, підтримки і догляду за матір`ю похилого віку, зокрема і в той час, коли остання потребування стороннього догляду та внаслідок хвороби перебувала у безпорадному стані. Так, в обґрунтування доказів позову [PERSON] надає медичні обстеження, виписки, консультаційні висновки спеціалістів, які свідчать про те, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані. Згідно довідки травматологічного пункту КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги від 03.09.2019 року [PERSON] 01.09.2019 року зверталася до травматологічного пункту, діагноз: уламковий перелом обох променевих кісток зі зміщенням. [PERSON] проходила променеву терапію та операцію маючи онкологічне захворювання. Позивачка здійснювала постійний догляд за матір`ю купувала необхідні ліки, продукти харчування. Витрати підтверджуються відповідними фіскальними чеками. Відповідач у свою чергу догляду не здійснював не приймав участі у витратах щодо утримання матері. На підставі наведеного просить суд позбавити [PERSON] від права на спадкування квартири після смерті матері [PERSON] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.10.2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Шевченко О.А. до [PERSON] про усунення від права на спадкування направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. Справа надійшла до Придніпровського районного суду м. Черкаси 21.11.2024 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2024 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.01.2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. 21.05.2025 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву. У відзиві представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач ніколи не припиняв спілкування з матір`ю та допомагав, про що він зазначає у свої письмових поясненнях, що додаються, зокрема, і через свого сина [PERSON] , який в той час перебував в Україні, передав у березні 2023 року позивачці 12 000 гривень на операцію матері. Після смерті матері в листопаді 2023 року відповідач оплатив витрати на її поховання в сумі 16 055 гривень, що підтверджується фіскальним чеком від 23.11.2023 о 11:15:36 ФОП [PERSON] магазин «[INFO]» та чеком № 142105 Приватбанк від 23.11.2023 11:15:10. надані позивачем докази не доводять факт перебування [PERSON] у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво. Надані документи вказують лише про наявність хвороби у [PERSON] та не підтверджують факту, що вона через наявну хворобу не могла самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Більше того, вона до смерті самостійно проживати у власній квартирі, що спростовує твердження позивачки про перебування [PERSON] у безпорадному стані. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі. Позивач пояснила суду, що з кінця серпня 2023 року та по день смерті матері проживала разом з нею та доглядала її. Також і цей же час вона працювала та залишала матір саму вдома. До кінця життя мати самостійно могла підігрівати їжу. Відповідач надав допомогу в сумі 12000 грн. на проведення операції, пов`язаної з онкозахворюванням. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що мати сторін перебувала у безпорадному стані починаючи з 01.09.2019 року, після того як поламала дві руки. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, вказаних у позовній заяві та повідомив суду, що відповідач перебуває за кордном з лютого 2022 року. Приватний нотаріус Ткаченко І.П. в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій справу просила розглянути у її відсутності Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , чого не заперечували в судовому засіданні сторони. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 24.11.2023 року До складу спадщини померлої [PERSON] входить нерухоме майно, яке належало їй на прав власності, а саме квартира [ADDRESS] . З дослідженої в судовому засіданні заяви [PERSON] від 16.01.2024 року року вбачається, що вона звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. з письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . З дослідженої в судовому засіданні заяви відповідача [PERSON] від 15.01.2024 року вбачається, що він, перебуваючи у м. Мюнхен Німеччина звернувся до приватних і державних нотаріусів з письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, як правило, спадкування відбувається або по заповіту, або по закону. Усунення від спадкування це виключення із вказаного правила і для цього суду необхідно встановити виключні обставини. Позивач, як на правову підставу, посилається на ч.5 ст.1224 ЦК України відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебував у безпорадному стані. Відповідно до змісту вказаної норми для усунення особи від права на спадкування за законом має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 714/675/17. При вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Вказані правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі №133/1625/18, від 01 квітня 2021 року у справі № 760/8781/17-ц. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, необхідно з`ясувати, чи потребувала спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 644/7044/15-ц, від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14- ц, від 01 лютого 2022 року у справі № 759/18917/17. слід зазначити, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено,що померла [PERSON] , на час смерті мала 75 років. Допитана як свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою [PERSON] бачила її часто в дворі будинку, вони спілкувалися. Влітку 2023 року [PERSON] інколи виходила у двір, була спокійна та розмовляла з нею. Казала, що квартиру хоче залишити доньці. Жалілася, що син не спілкується з нею. На підтвердження позовних вимог, позивач надала суду результати огляду 01.09.2019 року в КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги», довідку від 01.09.2019 року травматологічного пункту КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої допомоги», де встановлений діагноз: уламковий перелом обох променевих кісток, консультацію спеціаліста від 14.09.2021 року лікаря [PERSON] , виписку від 28.10.2021 року із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого про перебування [PERSON] з 11.10.2021 року по 28.10.2021 року на стаціонарному лікуванні КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради», виписку від 13.11.2023 року із обласного канцер-регістра КНП «Клінічний центр онкології, гематології, трансплантології та паліативної допомоги Черкаської обласної ради», направлення від 24.03.2023 року на патологістологічне дослідження та висновок дослідження від 29.03.2023 року, консультаційний висновок спеціаліста від 01.11.2023 року лікаря з променевої терапії [PERSON] , виписку №5629 від 07.04.2023 року про перебування [PERSON] з 22.03.2023 року по 07.04.2023 року на стаціонарному лікуванні в КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги», результати магнітно-резонансної томографії від 20.04.2023 року, результати мультизрізкової комп`ютерної томографії від 16.03.2023 року, результати огляду лікарів [PERSON] вдома [INFO] . Проте, надані позивачем докази не доводять факт перебування [PERSON] у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво. Надані документи вказують лише про наявність хвороби у [PERSON] та не підтверджують факту, що вона через наявну хворобу не могла самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Більше того, вона до смерті самостійно проживати у власній квартирі, що спростовує твердження позивачки про перебування [PERSON] у безпорадному стані. [PERSON] була особою похилого віку, мала хронічні захворювання, проте доказів того, що вона потребувала сторонньої допомоги позивачем не надано. Також позивачем не доведено, що відповідач ухилявся від надання допомоги своїй матері [PERSON] , а також того, що остання потребувала допомоги саме від відповідача, але не отримувала її. Таким чином, позивач не надала суду безспірних доказів того, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані, а відповідач вчинив умисні дії чи бездіяльність, які б свідчили про невиконання ним обов`язку надати підтримку матері та чи мав він можливість надавати їй таку підтримку. Що стосується ухилення відповідача від надання допомоги матері, суд вважає зазначити, що ухилення повинне бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Позивачем в судовому засіданні не доведено свідоме ухилення відповідача від виконання обов`язку по догляду та надання допомоги спадкодавцю, а неналежне, на його думку, виконання таких обов`язків носить оціночний характер, що за своїм критерієм не може бути віднесене до умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на умисне ухилення від обов`язку надання допомоги спадкодавцю, у розумінні ст.1224 ЦК України. Відповідно до позиції Верховного суду України, висловленій у постанові Пленуму №7 від 30 травня 2008 року для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Така сукупність обставин, яка вище зазначена на думку суду, у даному випадку відсутня. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає,що позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами заявлені ними позовні вимоги,тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 1216,1217, 1224, 1258, ЦК України

Outcome: dismissed