Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

14.08.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що від шлюбу з відповідачем у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 04.11.2021 року шлюб між подружжям було розірвано. Судовим наказом від 08.08.2023 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі частини від всіх видів його доходів. За виданим судовим наказом про стягнення аліментів було відкрите виконавче провадження. Відповідач присуджених аліментів не сплачував. Та станом на 17.06.2024 року має заборгованість за аліментами в сумі 35532,00 грн. Після розлучення відповідач ще деякий час навідував доньку, але з 2016 року припинив спілкування та з тих пір зв`язку із дитиною не підтримує. Позивачка зазначає, що ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, але він не проявляє до дитини батьківської турботи, не цікавиться долею доньки, не відвідує її, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги, не приймає участь у вихованні, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Під час спільного життя відповідач зловживав спиртними напоями, що і стало підставою для розірвання шлюбу. Позивачка сама утримує та забезпечує дитину, дівчина має всі належні умови для свого розвитку. За весь період навчання дитини відповідач жодного разу не цікавився її навчанням та потребами, жодного разу не відвідував батьківські збори. Протягом тривалого часу відповідач не приїздив до доньки та не телефонував, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не вітає з днем народження, не дарує подарунків, не проводить з донькою вільного часу чи дозвілля, не цікавиться матеріально-побутовими потребами дитини та рівнем її розвитку. Відповідач систематично та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків., не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь в її вихованні. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.09.2024 року справу передано на розгляд Автозаводського районного суму м. Кременчука. Ухвалою Автозаводського районного суму м. Кременчука від 24.12.2024 року справу повернуто Дніпровському районному суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2025 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.05.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] та задоволені клопотання сторони позивача про витребування доказів і допит свідків. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.05.2025 року задоволено заяву представника позивача про участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні сторона позивача жодних заперечень проти можливості розгляду справи в заочному порядку не висловлювала. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що з 2010 року сторони у справі фактично перестали проживати разом, а у 2011 році розлучились. Під час спільного проживання відповідач при дитині нападав на позивачку з ножем, після чого його забрали в поліцію. Відповідач вдався до того, що виніс з квартири все майно. Після розлучення відповідач ще десь три роки спілкувався з донькою, дзвонив по телефону, вітав з Днем народження. У 2015 році відповідач навіть один раз приїхав, оскільки йому було треба щось вирішити з його паспортом. Після цього вже не було жодного його спілкування з дитиною. Відповідач має бути позбавлений батьківських прав, аби в подальшому дитині не довелось утримувати такого батька. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що з 2015 року про відповідача зовсім нічого не відомо, з дитиною він не спілкується і донька сторін фактично свого батька не знає. Батько не дзвонить, не дарує дарунків, не утримує доньку, жодної зацікавленості не виявляє. Відповідач систематично та злісно ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку, не виявляє інтересу до власної дитини. Третя особа у справі [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви та пояснила суду, що востаннє вона бачила свого батька у 2015 році, він приїздив на три дні, а після цього жодного разу не дзвонив, не цікавився її життям, не вітав, не дарував подарунків. Востаннє відповідач кілька разів дзвонив своїй дитині десь у 2013-2014 роках. Третя особа вважає, що її батька слід позбавити батьківських прав, оскільки він доньку ніколи не підтримував, третя особа його майже не пам`ятає. Батько не приймав участі у шкільному житті, ніколи до школи не приходив. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивачки, а відповідач її колишній зять. Сторони вже дуже давно не живуть разом, відповідач вживав наркотичні засоби та виносив майно з дому. Відповідач поїхав коли дитині було ще десь 5 років і з того часу свідок жодного разу його не бачила, в утриманні дитини батько не допомагав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є батьком позивачки, а відповідач його колишній зять. Сторони у справі не проживають разом більше 17 років. Свідок не бачив аби батько спілкувався зі своєю дитиною та підтримував всі ці роки стосунки з донькою. Відповідач не дзвонив дитині, не передавав будь-яких подарунків, він лише з дому майно виносив. Свідок ніколи не бачив і не чув аби відповідач приймав участь в утриманні дитини. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показав, що він є двоюрідним братом позивачки і відповідно у зв`язку із цим знає відповідача. Востаннє свідок бачив відповідача десь у 2010 році. Батько не приймав участі у забезпеченні дитини починаючи десь з 5-річного віку дівчинки, ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків. З 2010 року відповідач при свідку жодного разу з дитиною не спілкувався. Свідок спілкується з дівчинкою по 2-3 разі на місяць, відвідує на свята та дні народження, однак відповідача не бачив. Лише мати виховує дитину. Представники третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши пояснення учасників справи та покази свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.11.2021 року у справі №2-4366/11 шлюб між сторонами у справі розірваний. Позивачка та дитина проживають разом, що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання від 24.07.2023 року. Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2023 року у справі №755/11370/23 із відповідача стягнуті аліменти на утримання його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від всіх його доходів, щомісячно. Згідно довідки Автозаводського відділу ДВС у м. Кременчуці від 17.06.2024 року, за вказаним судовим наказом про стягнення аліментів відкрите виконавче провадження і за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів. За даними Державної прикордонної служби України, відповідач за період 08.11.2017-06.05.2025 державного кордону України та лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України не перетинав. Відповідно до положень ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 16.05.2025 року: на час розгляду питання комісією встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в листопаді 2011 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Після розлучення дитина залишилась проживати з матір`ю [PERSON] , яка з того часу самостійно займається її вихованням та утриманням. Батько дитини, [PERSON] , вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з донькою, матеріально не допомагає, грошей на утримання дитини не сплачує, має заборгованість зі сплати аліментів 35532,00 грн. [PERSON] жодного разу не звертався до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Це засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. [PERSON] на засідання комісії не з`явився, будь-яких пояснень щодо участі у вихованні та утриманні дитини не надав. На засіданні комісії була присутня дитина [PERSON] , яка підтримала заяву матері та пояснила, що батько не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, навчанням, не бере участі у її вихованні, матеріально не допомагає. Приймаючи до уваги зазначене, враховуючи думку дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утриманні дитини. У даній справі суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його повнолітньої дитини, ураховуючи всі встановлені судом обставини справи. За змістом правового висновку викладеного у постанові ОП КЦС ВС від 29.01.2024 в справі № 185/9339/21, приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина перша статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150 СК України). Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (N 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. У даному випадку суд дійшов висновку про наявність свідомого ухилення та винної поведінки батька у не спілкуванні з дитиною та не прийнятті ним участі у її вихованні, оскільки відповідач не був позбавлений можливості отримання інформації про місце проживання дитини, судом не встановлено наявності будь-яких перешкод для батька у спілкуванні з донькою, непереборні обставини, які не дозволяли батьку реалізовувати свій батьківський обов`язок, відсутні. Суд ураховує, що відповідач протягом тривалого терміну не спілкується з дитиною, що вказує на його байдужість до життя дитини. Будь-яких спроб відповідача налагодити контакт з донькою судом не встановлено. Суд ураховує, що в теперішній час змінити поведінку відповідача вже не можливо, оскільки дитина досягла повноліття, а відсутність батька у житті дитини триває щонайменше 10 років. За таких обставин до відповідача має бути застосовано крайній захід впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав стосовно повнолітньої дитини. У рішенні від 30 червня 2020 року в справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява N 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько/мати не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява N 70879/11) зазначив про те, що якщо батько/мати не підтримують стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Приймаючи рішення у цій конкретній справі, суд виходить з того, що на перше місце мають ставитись "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Із матеріалів справи чітко вбачається, що відповідач протягом тривалого терміну не спілкується з дитиною, не приймає участі у її вихованні і такої своєї поведінки не змінював і не намагався змінити. Врахувавши поведінку відповідача та всі інші встановлені у цій справі обставини, відсутність будь-яких фактичних даних про те, що відповідач намагався відновити спілкування з дитиною та брати участь у її вихованні, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, оскільки маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, свідомо ухилився від їх виконання. У зв`язку з цим позбавлення батьківських прав відносно повнолітньої дитини позитивно вплине на долю дитини, забезпечить захист її прав та інтересів. Врахувавши конкретні обставини справи, "якнайкращі інтереси дитини", а також те, що відповідач не підтримує стосунків з донькою протягом тривалого часу, не цікавиться її життям, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та спілкування з нею, і така поведінка відповідача триває довгий час, суд дійшов висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, оскільки відповідач свідомо ухилився від виконання зазначених батьківських обов`язків. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачу створювали перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому, враховуючи відсутність будь-якого спілкування відповідача з дитиною тривалий час, існування реальної можливості виконання батьківських обов`язків, проте їх свідоме невчинення, відсутність зацікавленості у перебуванні дитини в навчальному закладі, станом її здоров`я та вихованням, суд дійшов висновку про задоволення позову про позбавлення батьківських прав. У цій справі доведене нехтування відповідачем потребами своєї дитини, порушення прав дитини на належне батьківське виховання та не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо спілкування з дитиною та її виховання. Позбавлення відповідачки батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. Вирішуючи відповідний спір в частині позбавлення батьківських прав суд з урахуванням конкретних обставин цієї справи керувався правовими позиціями Верховного Суду викладеними у його постановах, зокрема у справі №202/7712/18 від 21.07.2021 року, №331/8310/15 від 02.08.2021 року, №203/3505/19 від 26.01.2022 року, №398/4299/17 від 27.01.2021 року та №202/7712/18 від 21.07.2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved