Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

19\~липня 2023\~року,\~ [PERSON] \~звернулася до\~Овідіопольського райсуду\~Одеської області\~з позовом,\~вимоги якого\~в подальшому\~збільшила та\~в остаточній\~редакції якого\~від 08.02.2024\~р.\~просила суд,\~визнати незаконними\~відмови директора\~Миколаївського ЗЗСО\~Овідіопольської селищної\~ради Одеського\~району Одеської\~області Маркітан\~П.В.\~у прийнятті\~її на роботу на посаду заступника директора з виховної роботи Миколаївського закладу середньої освіти Овідіопольської селищної ради Одеської області № 56 від 30 травня 2023 року та № 75 від 27 червня 2023 року та стягнути з Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області на свою користь судові витрати по справі, які складаються з витрат на оплату судового збору в сумі 2284,20 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 1998 року по 2022 рік працювала в Миколаївському ЗЗСО вчителем музичного мистецтва, з 2013 р. по 2020 р. виконувала обов`язки заступника директора з виховної роботи, а 10.07.2022. р. була звільнена з посади вчителя музичного мистецтва за закінченням дії контракту. Так, 23.05.2023 р. вона подала заяву до вищевказаного закладу освіти про прийом на посаду заступника директора з виховної роботи з 01.06.2023 р., однак отримала відмову директора Миколаївського ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Маркітан П.В. у прийнятті на роботу листом № 75 від 27.06.2023 р., підставами якї були - закінчення навчального 2022/2023 року, а також, відсутність роботи на відповідній посаді в період літніх канікул та чергових щорічних відпусток медпрацівників закладу освіти. В подальшому, у збільшеному позові позивачка додала ще одну вимогу, а саме, визнати відмову у прийнятті на роботу на посаду заступника директора з виховної роботи Миколаївського закладу середньої освіти Овідіопольської селищної ради Одеської області за № 56 від 30 травня 2023 року незаконною, оскільки в ній зазначені ті самі підстави відмови, як і у листі № 75 від 27.06.2023р. Крім того, позивачка не отримувала поштою листа № 56 від 30.05.2023 р., а з огляду до наданих представником відповідачів Миколаївського ЗЗСОО документів щодо прийняття на посаду заступника директора з виховної роботи Миколаївського ЗЗСО [PERSON] за заявою від 09.06.2023р. вбачає дискримінацію за віком в питанні прийняття на роботу з боку посадової особи директора Миколаївського ЗЗСО. Вказані відмови у прийнятті на роботу позивачка вважає незаконними, а підстави відмови необґрунтованими та надуманими. В судовому засіданні позивачка та її представниця повністю підтримали свої збільшені позовні вимоги, які просили задовольнити. Представник відповідача Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області позовні вимоги не визнав повністю, вважаючи їх безпідставними, виклавши свою правову позицію у письмовому відзиві на позовну заяву та в письмових поясненнях, в якому заперечував проти його задоволення, посилаючись на обґрунтовані відмови позивачці у прийомі на роботу, оскільки по закінченню 31.05.2023 р. навчального 2022/2023 р., вони не мали виробничої потреби у виконанні вищезазначеної роботи позивачкою з 01.05.2023 р. до 01.09.2023 р. Крім того, у закладі не було впевненості в тому, що на початок 01.09.2023 р. взагалі буде існувати 0,5 ставки заступника директора з виховної роботи, оскільки у зв`язку з агресією рф проти України Овідіопольська селищна рада застосувала режим економії грошей. Оскільки позивачка подала ще одну заяву до закладу освіти, їй було рекомендовано звернутися з цим питанням після 01.09.2023 р. і її питання буде розглянуте після засідання тарифікаційної комісії. В подальшому представник відповідачів надав пояснення, в яких зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу: 1) працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації; 2) молодих спеціалістів, які закінчили заклад фахової передвищої, вищої освіти і в установленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію; 3) вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину з інвалідністю, а одиноких матерів (батьків) - при наявності дитини віком до чотирнадцяти років; 4) виборних працівників після закінчення строку повноважень; 5) працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу; 6) інших осіб, з якими роботодавець відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір. Оскільки позивачка [PERSON] не відноситься до жодної з цих категорій, то спір з такими позовними вимогами взагалі не повинен розглядатися у суді (т. 1 а.с. 21-22,49-51). Представник відповідачів Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, заяв, письмових пояснень до суду не надав (т. 2 а.с. 29). Ухвалою від 20.07.2023 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 19). Ухвалою від 25.03.2024 р. залучено до участі у справі Миколаївський ліцей Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області в якості правонаступника відповідача Миколаївського ЗЗСО Одеського району Одеської області (т. 1 а.с. 192). Ухвалою від 03.04.2025 р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача Відділ освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області (т. 2 а.с. 19-20). Заслухавши пояснення представників сторін, позивачки, дослідивши письмови та витребовані судом докази, у їх сукупності, з точки зору їх належності та допустимості, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК\~ - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття. 89 ЦПК встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК\~передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.) було наглошено на тому, що суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, відповідно до ст. 43 Конституції України -\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняттяі на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень\~Закону України\~"Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Не вважаються дискримінацією у сфері праці встановлені цим Кодексом та іншими законами дії, а також обмеження прав працівників, що залежать від властивих певному виду робіт вимог (щодо віку, освіти, стану здоров`я, статі) чи обумовлені необхідністю посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб. Відмова в прийомі на роботу за ознаками віку - це дискримінація особи в трудовій сфері, або ейджизм, коли людину не беруть на роботу, тому, що їй 45+. Заборонено також відмовляти в прийнятті на роботу громадянам з мотивів досягнення ними пенсійного віку, згідно із ст. 11 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці і інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.1993 р. № 3721-ХІІ, яким, зокрема, держава гарантує кожному ветерану праці та громадянину похилого віку належний рівень життя, задоволення різноманітних життєвих потреб, подання різних видів допомоги, зокрема, шляхом реалізації права на працю відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров?я. Законами і статутами господарських товариств (крім акціонерних), сільськогосподарських кооперативів, фермерських господарств, громадських об`єднань, релігійних організацій та заснованих релігійними організаціями юридичних осіб можуть встановлюватися переваги для їхніх засновників (учасників) і членів при наданні роботи, переведенні на іншу роботу та залишенні на роботі в разі звільнення. Особи, які вважають, що вони зазнали дискримінації у сфері праці, мають право звернутися із скаргою до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду. За правилом статті 22 КЗпП України забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямиї переваг при укладенні, зміні чи припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватися законодавством України. В п.6 Рішення Конституційного Суду України від 07.02.2023р. № 1-р/2023 по справі № 1-5/2020(118/20), яким було визнано неконституційним абзац 3 частини 2 статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-1Х зазначено, що запроваджуючи законодавче регулювання умов та порядку укладання трудових договорів із педагогічними працівниками, зокрема з тими, які досягли пенсійного віку та отримують пенсію за віком, законодавець має врахувати, крім приписів\~Конституції України, акти міжнародного права. Застосовною в цій справі є\~Рекомендація № 162 Міжнародної організації праці щодо літніх працівників\~1980 року, відповідно до пункту 2 якої проблеми працевлаштування літніх працівників слід розглядати в рамках загальної та збалансованої стратегії повної зайнятості і - на рівні підприємств - у рамках загальної та збалансованої соціальної політики, приділяючи належну увагу всім групам населення, щоб проблеми зайнятості не переносити з однієї групи на іншу. Згідно з пунктом 5 Рекомендації літні працівники без дискримінації за віком мають користуватися рівними можливостями та рівним ставленням поряд з іншими працівниками, зокрема, щодо доступу, з урахуванням їхніх особистих здібностей, досвіду та кваліфікації (підпункт "b"), до роботи за їхнім вибором як у державному, так і в приватному секторі: однак у виняткових випадках можуть бути встановлені вікові обмеження з огляду на особливі вимоги, умови або правила для деяких видів роботи (підпункт "i"), а також до просування по службі та справедливого розподілу роботи (підпункт "iv"). Крім того, відповідно до пункту 3 Рекомендації кожна держава-член у рамках національної політики, спрямованої на сприяння рівному ставленню та рівним можливостям для працівників незалежно від їхнього віку, та в рамках законодавства і практики в цій галузі повинна вживати заходів, скерованих на недопущення дискримінації літніх працівників у галузі праці та зайнятості. Конституційний Суд України сформулював юридичну позицію щодо допустимих меж і умов регулювання відносин праці, згідно з якою конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця під час регулювання трудових відносин установлювати певні відмінності в юридичному статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, зокрема запроваджувати особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності; так, з урахуванням особливого (специфічного) характеру діяльності законодавством України встановлено певні відмінності, зокрема граничні вікові обмеження на зайняття посад, щодо державних службовців (працівників правоохоронних органів), військовослужбовців, працівників, які перебувають на службі в органах місцевого самоврядування, тощо; однак мета встановлення певних відмінностей (вимог) у юридичному статусі працівників має бути істотною, а самі відмінності (вимоги), на які спрямовано таку мету, мають відповідати конституційним приписам, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у протилежному разі встановлення обмежень на зайняття посади означало б дискримінацію (абзаци четвертий, п`ятий, сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року\~№ 14-рп/2004). Педагогічну діяльність не віднесено до державної служби, вона не має такого особливого (специфічного) характеру, з урахуванням якого могли б бути встановлені певні граничні обмеження за віком (вікові цензи).\~Конституція України\~не встановлює граничних вікових обмежень для зайняття педагогічною діяльністю, заміщення посад педагогічних працівників у закладах освіти. Саме тому\~Закон\~може пов`язувати можливість провадження педагогічної діяльності лише з наявністю в особи педагогічної освіти і такого стану фізичного й психічного здоров`я, що дає їй змогу належним чином виконувати свої професійні обов`язки, тобто провадити педагогічну діяльність, а також відповідати іншим вимогам, що випливають із характеру цієї діяльності. Отже, досягнення педагогічним працівником пенсійного віку та отримання ним пенсії за віком не можуть бути достатніми підставами для додаткових вимог або додаткових обмежень, зокрема для вимоги укладення з таким педагогічним працівником виключно строкового трудового договору, насамперед з огляду на те, що всі інші педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти мають право обіймати посаду педагогічного працівника, уклавши безстроковий трудовий договір. Установлена\~Законом\~вимога припинити раніше укладені безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками, які досягли пенсійного віку та отримують пенсію за віком, за умови, що вони працюють у державних або комунальних закладах загальної середньої освіти, фактично скасовує трудові правовідносини, що склалися до набрання чинності Законом, а в поєднанні з відсутністю будь-якої альтернативи укладенню строкового трудового договору ставить під загрозу реалізацію особою, яка уклала безстроковий трудовий договір, свого права, гарантованого\~частиною першою\~статті 43 Конституції України, за якою кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У такий спосіб педагогічного працівника, який досяг пенсійного віку та отримує пенсію за віком, позбавлено стабільності та передбачності трудових правовідносин, оскільки законодавець безпідставно втрутився у приватно-правові відносини, адже запровадив порядок, за якого педагогічний працівник та заклад освіти змушені або розірвати трудові відносини без урахування волі сторін трудового договору, укладеного саме як безстроковий ще до ухвалення Закону, або укласти безальтернативний строковий трудовий договір, що ставить такого працівника у нерівне становище порівняно з іншими педагогічними працівниками. Після набрання чинності оспорюваними приписами\~Закону\~можливості вибору професії та роду трудової діяльності для педагогічних працівників стали нерівними (так само стали нерівними й можливості продовження педагогічної діяльності) і залежать тепер від віку педагогічного працівника та факту отримання ним пенсії за віком, тобто від наявності у нього певного виду власності, що призвело до встановлення своєрідного майнового цензу для обмеженого кола педагогічних працівників. Отже,\~абзацом третім\~частини другої статті 22 Закону обмежено конституційне право на працю особи, яка працює в державному або комунальному закладі загальної середньої освіти, обіймає посаду педагогічного працівника, досягла пенсійного віку та отримує пенсію за віком, але здатна за станом свого фізичного і психічного здоров?я провадити педагогічну діяльність, зокрема звужено її можливості добровільно погоджувати умови праці. Тому оспорювані приписи Закону не відповідають частинам\~першій,\~другій\~статті 43 Конституції України. На законодавчому рівні не закріплено визначення як обґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, так і необґрунтованої. Обгрунтованою відмовою у прийнятті на роботу вважається лише тоді, коли професійні і ділові якості працівника або стан його здоров`я не відповідають вимогам роботи, на яку працівник претендує. Наприклад, не може працювати лікарем особа, яка не має професійної освіти. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком робота протипоказана. Обгрунтованою буде відмова в укладенні трудового договору з працівником, який відмовляється від включення умови про нерозголошення таємниці, якщо виконання трудових обов`язків має безпосередній доступ до інформації, захищеної законом тощо. На думку суду, роботодавець може, не порушуючи вимог трудового законодавства відмовити особі, яка шукає роботу, у прийнятті на роботу лише в таких випадках, як-то: -відсутність вакантних місць, -недостатність або відсутність належної кваліфікації у претендента на робоче місце, -наявність обмежень, встановлених законодавством щодо прийому на роботу (вік, важкі чи шкідливі умови праці, заборона в судовому порядку обіймати певні посади, робота близьких родичів, стан здоров`я), -обмеження за медичними показниками (коли працівник за станом свого здоров`я не в змозі виконувати певну роботу). У всіх інших випадках відмову у прийнятті працівника слід вважати такою, що суперечить трудовому законодавству. Необґрунтована відмова у прийнятті на роботу - це відмова, яка ґрунтується не на об`єктивних критеріях, визначених у законодавстві. Тобто це відмова, яка будується на суб`єктивних поглядах конкретного роботодавця, а отже порушує законні права працівника. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року» суди безпосередньо розглядають позови й інших осіб, які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст.22 КЗпП. Отже, в судовому порядку може бути оскаржено не тільки незаконну відмову у прийнятті на роботу громадян, з якими роботодавець відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір, а й будь-який інший випадок необґрунтованої відмови. Відповідно до висновків, викладених у постанові ВС від 05.09.2018р у справі № 647/2279/17, зазначено, що «відповідно до ч.2 ст.232 КЗПП суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів, у тому числі інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір (наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник, або уповноважений ним орган зобов`язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів, неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, що були звільнені в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулися після закінчення цієї роботи чи служби), або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст. 22 КЗпП». У постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 27.03.2019 року у справі № 349/81/18 (провадження № 61-43402св18) зазначено, що «стаття 22 КЗпП передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, які прямо передбачені ч.2 ст.22 КЗпП України та к і в інших нормах трудового права». Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони, заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. Судом встановлено, що 23.05.2023 р. позивачка відправила заказним повідомленням заяву про прийняття на посаду заступника директора з виховної роботи Миколаївського ЗЗСО з 01.06.2023р. на адресу відповідача - Миколаївського ЗЗСО, отримавши 27.06.2023 р. листа за № 75 про відмову у прийнятті на посаду заступника директора з виховної роботи у зв`язку з закінченням 2022-2023 р.р. навчального року та відсутністю роботи на відповідній посаді в період літніх канікул та чергових щорічних відпусток медпрацівників закладу освіти з додатком листа за № 56 від 30.05.2023р. У вказаній відповіді запропоновано звернутися з подібною заявою з 01.09.2023р. коли буде формуватися тарифікація педагогічних працівників на 2023-2024р. (т. 1 а.с. 8,11). Листом № 56 від 30.05.2023р. позивачці [PERSON] зазначено про відмову у прийнятті на посаду заступника директора з виховної роботи у зв`язку з закінченням 2022-2023 навчального року та відсутністю роботи на відповідній посаді в період літніх канікул та чергових щорічних відпусток медпрацівників закладу освіти та зазначено про відсутність підпису на атестаційному листі від 07.06.2017 р. (а.с. 9-10,12-14). З вказаної заяви від 23.05.2023 року, наданої представником відповідачів, вбачається, що на ній відсутня реєстрації вхідної документації та віза директора закладу [PERSON] (т. 1 а.с. 125). Разом з тим 09.06.2023р. директору Миколаївського ЗЗСО була подана ще одна заява від [PERSON] про призначення її на посаду заступника директора з виховної роботи на 0,5 ставки з правом читати 19 годин історії на 2023-2024 навчальний рік з 01.09.2023 р. На заяві існує зазначення про прийняття заяви та резолюція «до наказу від 29.08.2023р.» Наказ № 47-к про прийняття зазначеної особи на посаду був прийнятий 29.08.2023р.(т. 1 а.с.184,185). Представник відповідачів в поясненнях № 1 від 18.09.2023р. зазначив про те, що Миколаївське ЗЗСО при прийнятті на вказану посаду певної особи здійснювало вибір між двома особами [PERSON] та [PERSON] . При цьому, акцентуючи свою увагу на тому, що пенсіонер [PERSON] працевлаштована і крім пенсії, отримує також заробітну плату за виконання обов`язків художнього керівника Миколаївського будинку культури Овідіопольської селищної ради і не має утриманців. В свою чергу, кандидат [PERSON] має троє дітей, які потребують значних витрат на їх утримання (т. 1 а.с. 49-51). Отже, при виборі кандидата відповідач чітко визначив свою позицію не брати на роботу пенсіонера, і вказана позиція саме директора закладу, на думку суду, є суто суб`єктивною і дискримінаційною по відношенню до [PERSON] , незважаючи на те, що у відмовах у прийнятті на роботу роботодавець зазначив інші підстави. З огляду відмови № 56 від 30.05.2023р та № 75 від 27.06.2023р., у прийнятті на посаду заступника директора з виховної роботи, надані [PERSON] підставами для відмови зазначені закінчення 2022-2023 навчального року та відсутність роботи на відповідній посаді в період літніх канікул та чергових відпусток педагогічних працівників закладу освіти. На думку суду, відмови № 56 від 30.05.2023р та № 75 від 27.06.2023р., у прийнятті на посаду заступника директора з виховної роботи, надані [PERSON] є необґрунтованими і не відповідають нормам трудового законодавства з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про повну загальну середню освіту» освітній процесс у закладах загальної середньої освіти організовується в межах навчального року, що розпочинається з День знань 1 вересня, триває не менше 175 навчальних днів і закінчується не пізніше 1 липня наступного року. Однак під час воєнного стану дія цієї статті зупинена відповідно до п.2-1 розділу Х. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2022 року № 711 «Про початок навчального року під час дії правового режиму воєнного стану в Україні» було встановлено тривалість 2022/2023 навчального року з 1 вересня 2022 року по 30 червня 2023 року. Отже, посилання на закінчення навчального року є незаконним з точки зору діючих норм законодавства, а саме Закону України «Про повну загальну середню освіту», Постанови Кабінету Міністрів України від 22.06.2022 року № 711 «Про початок навчального року під час дії правового режиму воєнного стану в Україні». Посилання відповідача у відзиві на протокол засідання педагогічної ради № 1 від 31.08.2023р. - не може бути взятий судом до уваги, оскільки тривалість навчального року в 2023 році встановлюється постановою Кабміну України, а не педагогічною радою (т. 1 а.с. 45-46). Посилання відповідачів на відсутність виробничої потреби - не відповідає діючому законодавству, оскільки наявність в штатному розкладі посади заступника директора з виховної роботи свідчить про протилежне. З огляду на положення ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - щорічна основна відпустка педпрацівників обмежена та складає 24 календарні дні, отже існує виробнича потреба педпрацівників працювати 2 місяці до початку наступного навчального року 01 вересня. Відповідно до п. 25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників навчально-виховних хакладів системи Міносвіти України, затверджених Наказом Міносвіти України № 455 від 20.12.1993 року, зареєстрованих Мінюстом 02.06.1994р. за № 121/330 під час канікул, що не збігаються з черговою відпусткою керівник закладу освіти залучає педпрацівників до педагогічної та організаційної роботи в межах часу, що не перевищує їх навчального завантаження до початку канікул. На підтвердження цього, позивачкою наданий план роботи на вказаній посаді за 2019/2020 року, в якому зазначені літні місяці її роботи, що також спростовує твердження відповідача (т. 1 а.с. 214-220). Суд не бере до уваги також доводи представника відповідачів, зазначені ним у поясненнях № 1 від 18.09.2023 р. та оголошені ним в судовому засіданні про те, що підставами для відмови були також відсутність повної ставки заступника директора, про яку просила позивачка [PERSON] і якої не мав навчальний заклад, а оплата праці є істотною умовою укладання трудового договору, так чяк відсутність впевненості у тому, що станом на 01.09.2023 р. Овідіопольською селищною радою буде збережно 0,5 ставки заступника директора з виховної роботи, ненадання позивачкою повного пакету документів, які передбачені законодавством, ненадання позивачкою своєї особистої медичної книжки, яка необхідна для вирішення питання про можливість прийому її на роботу з дітьми з урахуванням стану її здоров`я, оскільки ці всі підстави не були вказані у відмовах № 56 від 30.05.2023 р. та № 75 від 27.06.2023 р., а недодані до заяви документи, як то медична книжка та інші, можливо було запросити у кандидата, і це не є підставою для відмови, а лише підставою для не розгляду заяви (т. 1 а.с. 11,12). Щодо доводів представника відповідача про сплив 07.06.2022 року строку дії атестаційного листа [PERSON] від 07.06.2017 року, суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про загальну середню освіту» - атестація педагогічних правціників закладів загальної середньої освіти незалежно від підпорядкування, типів і форм власності є обов`язковою і здійснюється, як правило, один раз на п`ять років відповідно до Типового положення про атестацію педагогічних працівників, завтердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти. Однак вказаний Закон втратив чинність на підставі Закону України № 463-ІХ від 16.01.2020 «Про повну загальну середню освіту». Втратило чинність і Типове положення про атестацію педагогічних працівників, завт.наказом № 930 від 06.10.2010 р. на підставі наказу Міносвіти і науки № 805 від 09.09.2022 р. та 09.09.2022 року прийнято наказ Міносвіти та науки України № 805, зареєстрований в Мінюсті 21.12.2022р. за № 1649/38985 «Про затвердження Положення про атестацію педагогічних працівників». Відповідно до п.4 Положення про атестацію педагогічних працівників атестація є обов`язковою. Атестація може бути черговою або позачерговою. Педагогічний працівник проходить чергову атестацію не менше одного разу на п`ять років, окрім випадків, визначених\~пунктом 7 розділу III цього Положення. Згідно п. 7 Вказаного Положення, у разі тимчасової непрацездатності педагогічного працівника, який атестується, або настання інших обставин, що не залежать від його волі та перешкоджають проходженню ним атестації, проведення атестації або окремих засідань атестаційної комісії має бути перенесено за рішенням відповідної атестаційної комісії до припинення таких обставин, але не більше ніж на один рік. У такому випадку за педагогічним працівником зберігається раніше присвоєна кваліфікаційна категорія (педагогічне звання) до проходження ним атестації у порядку, визначеному цим Положенням. Суд погоджується з доводами представника відповідачів, що [PERSON] не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір. Однак з огляду на документи, додані до заяви [PERSON] про прийняття на посаду від 09.06.2023р. вбачається, що і вказана особа також не належить до кола осіб, з якими відповідачі зобов`язані були укласти трудовий договір. Отже, перевага кандидату Старишевій І.В. директором закладу надана з огляду її віку та троїх дітей на утриманні, бо досвіду вказаної роботи на посаді заступника директора з виховної роботи у кандидата - не було на відміну від кандидата [PERSON] (т. 1 а.с. 55). У Рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012р. № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнарподному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 14,26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14). протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною та у «Загальній декларації прав людини 1948 року (стаття 1,2,7), гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах, означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзац 4,5 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). У параграфі 49 Рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). З огляду на це, Конституційний суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинно мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Визначення дискримінації надано в загальних положеннях стаття 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Пряма дискримінація ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застоування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Згідно рішення Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області № 1243-УІІІ від 04.10.2023 року відбулось перепрофілювання та зміна назви юридичної особи Миколаївського ЗЗСО на Миколаївський ліцей Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області (т. 1 а.с. 87-98). Судом було витребувано та отримано Статут Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області (т. 1 а.с. 146-169). На підставі документів, наданих як позивачкою, так і представником відповідачів встановлено, що посада заступника директора з виховної роботи Миколаївського ЗЗСО на момент подачі заяви позивачкою - була вакантною. Представник відповідачів в судових засіданнях стверджував, що Миколаївське ЗЗСО при прийнятті на вказану посаду певної особи здійснювало вибір між двома особами [PERSON] та [PERSON] та наданих до цього доказів, оскільки незважаючи на відповідь № 90 від 11.08.2023р., надану [PERSON] та відповідь № 85 від 03.08.2023р. надану [PERSON] , про розгляд їх заяв після 28.08.2023р., питання про прийняття на вищезазначену посаду було вирішено вже 09.06.2023р., оскільки на заяві [PERSON] покладено резолюцію «до наказу від 29.08.2023р.», а [PERSON] надано дві відмови на її першу заяву від 23.05.2023р., а на другу заяву від 19.07.2023р. надано відповідь № 105 від 31.08.2023р. про прийняття на вказану посану іншої особи. З огляду на вказані докази, суд приходить до висновку про надання переваги одній особі перед іншій у спосіб, що не відповідає Закону. На думку суду, за наявності двох претендентів на одну посаду - повинен був бути проведений конкурс, а не особистий вибір директора закладу між двом кандидатами, тобто суб`єктивна думка директора Миколаївського ЗЗСО, яка базується на суб`єктивних поглядах конкретного роботодавця, і яка порушує як чинне трудове законодавство, так і законні права позивачки. Стосовно дискримінаційної ознаки у відмові у прийнятті на роботу [PERSON] суд зазначає наступне. У Рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012р. № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнарподному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 14,26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14). протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною та у «Загальній декларації прав людини 1948 року (стаття 1,2,7), гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах, означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзац 4,5 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). У параграфі 49 Рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). З огляду на це, Конституційний суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинно мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. З огляду на вищезазначене, суд, з огляду на зміст відмов у прийнятті на посаду заступника директора з виховної роботи № 56 від 30.05.2023 р. та № 75 від 27.06.2023 р. [PERSON] , вважає їх необґрунтованими, оскільки підстави відмови не ґрунтуються на Законі та і взагалі не мають об`єктивного та розумного обґрунтування відмови. Більш того, враховуючи той факт, що у відмові № 75 від 27.06.2023 р. [PERSON] пропонується звернутися з подібною заявою з 01.09.2023 р., в той час, як вже накладена резолюція на заяву від 09.06.2023р. іншої особи [PERSON] про видання наказу з 29.08.2023р. про прийняття на посаду заступника директора з виховної роботи, вбачається непряма дискримінація за віком по відношенню до [PERSON] , оскільки вона є особою пенсіонером за віком на відміну від [PERSON] . Відповідно до ст. 4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дія цього Закону поширюється на такі сфери суспільних відносин: трудові відносини, у тому числі застосування роботодавцем принципу розумного пристосування. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 6 цього Закону, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права і міжнародних договорів України - всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються. Відповідно до статті 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено у пункті 1. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов?язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Досліджені судом докази в їх сукупності - є підставою для висновку, що позивачка [PERSON] довела фактичні дані, що підтверджують пряму дискримінацію за віком при розгляді її заяв про прийняття на роботу, саме директором Миколаївського ліцею Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області [PERSON] , а відповідачі в свою чергу належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відсутності дискримінації за віком не надали. ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.ч. 1,2,4\~ст. 10 ЦПК). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені врішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконними відмов директора Миколаївського ЗЗСО Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Маркітан П.В. у прийнятті Стельмах В.Л. на роботу на посаду заступника директора з виховної роботи Миколаївського закладу середньої освіти Овідіопольської селищної ради Одеської області, надані в листах за № 56 від 30 травня 2023 року та № 75 від 27 червня 2023 року. За змістом ч.ч. 1,2\~ст. 15 ЦПК України\~- учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги - здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). У відповідності до\~статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій\~Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об?єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3\~статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульованоГлавою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК\~передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК,\~витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги і встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК\~- належать до судових витрат. Відповідно до ч. 1 і 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов?язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позовну заяву [PERSON] задоволено повністю, тому існують підстави для покладення судових витрат на відповідача Відділ освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області. В свою чергу, є підстави для покладення на позивача судових витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. з огляду на підтвердження вказаних витрат договором про надання правової допомоги № 24 від 25.08.2022, та додатковою угодою № 1 від 24.08.2023р., укладеного між адвокатом Коновою Л.М. та клієнтом [PERSON] , квитанцією № 3 на вказану суму від 14.02.2024 р., сплачених клієнтом [PERSON] та розрахунком суми адвокатського гонорару із зазначенням обсягу і часу робіт за договором (т. 1 а.с. 196-200).

Outcome: approved