Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області від імені та в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ ПО НОВОБАВАРСЬКОМУ РАЙОНУ ДЕПАРТАМЕНТУ СЛУЖБ У СПРАВАХ ДІТЕЙ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначив наступне. 04 жовтня 2022 року на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області у справі №545/3472/22 між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб, зареєстрований 16 червня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №1500. Сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка залишилася проживати разом із позивачем. Відповідач життям дитини не цікавиться, у її вихованні участі не приймає, однак заперечував щодо офіційного закріплення місця проживання дитини із матір`ю. [PERSON] з батьком проживати не бажає, дитина перебуває на повному утриманні та вихованні [PERSON] . У зв`язку із веденням на території України правового режиму воєнного стану, задля безпеки дитини, позивач із дочкою тимчасово проживають у м. Бодман-Людвігсгафен Німецької Республіки. [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки, займається здоров`ям та саморозвитком доньки. Просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ ПО НОВОБАВАРСЬКОМУ РАЙОНУ ДЕПАРТАМЕНТУ СЛУЖБ У СПРАВАХ ДІТЕЙ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ про визначення місця проживання дитини направлено до Нововодолазького районного суду Харківської області (а. с. 45-46, 50). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а. с. 55-57). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 жовтня 2024 року замінено третю особу СЛУЖБУ У СПРАВАХ ДІТЕЙ ПО НОВОБАВАРСЬКОМУ РАЙОНУ ДЕПАРТАМЕНТУ СЛУЖБ У СПРАВАХ ДІТЕЙ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, виключивши її із суб`єктного складу учасників справи, на належну юридичну особу, а саме, ДЕПАРТАМЕНТ СЛУЖБ У СПРАВАХ ДІТЕЙ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (а. с. 78-80). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 90). Через систему «Електронний суд» за вхідним № 2455/25-вх представник позивача [PERSON] надала клопотання про розгляд справи без письмового висновку органу опіки і піклування. 30 квітня 2025 через Електронний кабінет надійшли пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, щодо позову. Зі змісту вказаних пояснень установлено, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не має можливості підготувати об`єктивний висновок органу опіки та піклування, а також просить суд розглядати справу без участі представника Департаменту служб. Представник зазначив, що передбачена ч. 4, 5 ст. 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, що кореспондується з постановами Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, від 24 січня 2024 у справі № 450/4288/21, від 01 травня 2024 № 335/12058/21. Просили ухвалити рішення у справі за наявними матеріалами без письмового висновку органу опіки та піклування, в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились. Представник позивача надала до суду заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задовольнити, розгляд справи провести за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа не направила свого представника для участі у судовому засіданні, через систему «Електронний суд» представник третьої особи Малько О. П. надав пояснення по справі, відповідно до яких при розгляді судом спорів про визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування до суду надається висновок. Для попереднього розгляду питання Комісією з питань захисту прав дитини та подальшої підготовки ґрунтовного, об`єктивного та неупередженого висновку органу опіки та піклування необхідний пакет документів, який містить докази усіх фактів, зазначених позивачем у позові, а також документів, передбачених регламентом розгляду даного питання. Також проводиться співбесіда з батьками та дитиною, обстеження умов проживання сторін тощо. Позивач та відповідач у справі на співбесіду до Департаменту служб не з`являлися, необхідні документи не надавали. Тому на сьогодні немає можливості підготувати об`єктивний висновок органу опіки та піклування у справі. У разі надання сторонами необхідних документів та особистих пояснень питання буде розглянуто на черговому засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, з урахуванням рекомендацій Комісії буде підготовлено висновок органу опіки та піклування та направлено його до суду. Просили розглядати справу без участі представника та врахувати інтереси малолітньої дитини. Зі згоди представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2022 року у справі №545/3472/22 між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб, зареєстрований 16 червня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №1500 (а. с. 20). Сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), серія [NUMBER] (а. с. 21). Позивач ставить питання про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, тобто між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України. Судом встановлено, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , проживають у м. Бодман-Людвігсгафен Німецької Республіки з 06 листопада 2023 року, що вбачається з заяви про уступку від 06 листопада 2023 року, згоди на допомогу для покриття витрат на проживання, змінених умов користування для біженців від 06 листопада 2023 року, договору найму від 05 лютого 2025 року (а. с. 26-32, 121-123, 177-179). Згідно з підтвердженням вступу від 12 лютого 2025 року [PERSON] , 31 грудня 2019 року прийнята до зареєстрованого товариства «Гімнастичне об`єднання громади Ріелазінген 1900» (а. с. 124-126, 180-183). У м. Бодман-Людвігсгафен Німецької Республіки [PERSON] пройшла медичний огляд (а. с. 33-35). За психологічним висновком, складеним дитячим психологом Погорєловою О. Л. 17 лютого 2025 року, на початку зустрічі [PERSON] була відкритою до спілкування, на контакт й шла добре. За результатами діагностики було визначено, що дитина є відкритою, щирою, комунікабельною, емоційний та психологічний розвиток відповідає віковим нормам. [PERSON] проживає з матір?ю [PERSON] . Мама займається вихованням та розвитком дитини, піклується про здоров?я, фізичний, когнітивний розвиток та емоційний розвиток дитини. Мама приділяє достатньо часу спілкуванню та розвитку [PERSON] . У [PERSON] налагоджений тісний емоційний контакт з мамою, сформована довіра між мамою і [PERSON] . [PERSON] не вважає біологічного батька [PERSON] членом своєї сім?ї, про тата [PERSON] говорила з байдужістю, а про маму, бабусю і друзів розповідала багато та емоційно. Біологічний батько не бере участі у вихованні [PERSON] . А спілкування з батьком [PERSON] не потребує. Спілкування та проживання з мамою забезпечує [PERSON] благополучний емоційний стан та психологічний комфорт (а. с. 129-135, 184-190). На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано світлини, на яких зображені вони з дитиною в умовах їх проживання, що оглянуті судом (а. с. 136-168, 191). З витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» № ВР-0028160я87 вбачається, щопозивач станом на 29 квітня 2024 року незнятої чи непогашеної судимості не має (а. с. 36). Частиною 2 ст. 51 Конституції України визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ст. 141 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України. Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як закріплено ст. 161 Сімейного кодексу України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 4 ст. 19 Сімейного кодексу України визначено що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За повідомленням представника третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не мав можливості підготувати об`єктивний висновок органу опіки та піклування з причин не з`явлення позивача та відповідача на співбесіду, просив ухвалити рішення у справі за наявними матеріалами без письмового висновку органу опіки та піклування, в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Вирішуючи спір суд ураховує висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року по справі № 523/19706/19, провадження № 61-12112сво22, де зазначено, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі змістом ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, надані позивачем докази свідчать про те, що позивач піклується про дитину, стан її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, забезпечує харчуванням, одягом, тощо. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про розвиток дитини, не сприяє позивачу у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування, не спілкується з дитиною. Доказів на спростування доводів позивача матеріали справи не містять. За встановлених обставин суд доходить висновку що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є обґрунтованим, а відтак, підлягають задоволенню. Отже, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] треба визначити з матір`ю, [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved