Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживанням малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2024 року відкрито провадження у справі. Правом на подачу зустрічного позову та відзиву на позов відповідач [PERSON] не скористалася. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 травня 2025 року, занесеної до протоколу судового засідання від 09 травня 2025 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про направлення справи за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області - відмовлено. Роз`яснено відповідачу [PERSON] право звернутися до суду із заявою про проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції у порядку частини другої статті 212 ЦПК України та право звернутися до суду із заявою про розгляд справи без її участі (за участі її представника). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року вирішено провести з`ясування думки дитини щодо заявлених позовних вимог. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. У своїх поясненнях зазначив, що між ним та відповідачкою є спір про місце проживання та виховання їх спільного сина [PERSON] . Після початку військового вторгнення та оголошення військового стану, він звертався до відповідача із тим, щоб вивезти сина з м. Херсон на підконтрольну Україні території у безпечне місце. На це відповідач, будучи прихильниуею «русского мира», негативно висловлюючись як на його адресу (назвала його «нацик») так і на адресу держави Україна, відмовила йому у цьому, зазначаючи про можливість вивезення дитини на непідконтрольну Україні територію, де він не зможе з ним спілкуватися. Після її затримання та поміщення до Миколаївського СІЗО, він отримав змогу забрати дитину до себе. Перешкод у цьому не було лише тому, що відповідач перебувала під вартою. Визначення місця проживання дитини з ним є необхідним для того, щоб він мав можливість безперешкодно вирішувати усі питання, пов`язані з його вихованням та утриманням. Позивач зазначив, що він виховує дитину в любові до своєї батьківщини України. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, вказала на те, що у сторін відсутній спір про визначення місця проживання дитини, тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Предстанвик органу опіки та піклування Співак Н.В. зазначила, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 жовтня 2017 року у справі №766/9101/17. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до висновку виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 25 лютого 2025 року № 13/3 орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання [PERSON] разом із батьком. Судом встановлено та не заперечуються відповідачем, що стосовно відповідача [PERSON] органами до судового розслідування здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №220024230000000075 від 12 лютого 2024 року за частиною п`ятою статті 111 КК України. До 04 квітня 2025 року відповідачу було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Починаючи з 04 квітня 2025 року відповідачу змінено міру запобіжного заходу на внесення застави та покладено на неї особисті зобов`язання, зокрема, обов`язок не залишати місце свого проживання ( [ADDRESS] ). Під час перебування відповідача під вартою, наказом служби у справах дітей від 11 січня 2024 року Даніла було тимчасово прилаштовано до родини [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із такого. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Із наведеної норми слідує, що спір про місце проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років вирішується у суді. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини першої статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (частина друга статті 171 Сімейного кодексу України). Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 Сімейного кодексу України). Під час розгляду справи судом в режимі відеоконференції було з`ясовано думку дитини [PERSON] , який зазначив, що бажає проживати разом з батьком. Також він пояснив, що мати йому телефонує, і говорить про своє бажання проживати разом із ним. Отже, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, враховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про визначення місця проживання дитини та її утримання, виховання, неприязні відносини між сторонами (ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 05 лютого 2018 року про звільнення його від покарання, призначеного вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року), суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, як має бути розглянутий судом. З огляду на це суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини та про необхідність відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Судом встановлено, що на даний час позивач [PERSON] та [PERSON] є внутрішньо перміщеними особами, місце проживання яких зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Зазначена адреса є модульним містечком «Ластівка», де фактично мешкає позивач, дитина [PERSON] та мати позивача [PERSON] , де створені необхідні умови для проживання дитини. Батько дитини [PERSON] є директором ТОВ «Ацсберг-2» та має самостійний дохід. [PERSON] навчається у Ірпінському академічному ліцеї у 4-В класі, де характеризується позитивно (старанний, здібний, відповідальний). Пам`ять розвинена, увага стійка, проявляє високий інтерес до навчання. Органом опіки та піклування у висновку від 25 лютого 2025 року № 13/3 батько дитини забезпечує необхідні умови для проживання та розвитку дитини, займається його вихованням. Також органом опіки встановлено, що дитина після того як дитина почала проживати разом із батьком та після відвідування психолога психічний стан [PERSON] покращився (під час проживання з матір`ю дитина навчалася у школі за російською програмою навчання, мати нав`язувала свої погляди та цінності щодо прихильності до окупаційної влади). Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] створені належні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини [PERSON] . Враховуючи зазначене, думку дитини [PERSON] , який виявив бажання проживати з батьком, відсутність позовних вимог матері про визначення місця проживання дитини з нею, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з батьком. Таке рішення буде відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору, сплаченого за подачу позову до суду у розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved