Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 20 травня 2021 року № 48706 (далі - оскаржуваний/оспорюваний виконавчий напис). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі оскаржуваного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 74 371,87 грн на користь ТОВ «Цикл Фінанс», якому відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право вимоги за кредитним договором № 001-28600-080114 від 8 січня 2014 року. Позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки нотаріус не перевірив підтвердження безспірності заборгованості боржника та вчинив такий у відсутність оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. ІІ. Процесуальні дії у справі Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 16 червня 2015 року. Також судом витребувано матеріали виконавчого провадження № [NUMBER], відкритого на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. В судове засідання сторони не з`явилися, про час, місце та дату розгляду справи повідомлені належним чином. При цьому, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі та відсутність заперечень проти ухвалення заочного рішення. Відповідач відзиву на позов не подав та не повідомив про поважність причин своєї неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, за наявними у справі матеріалами та відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалити заочне рішення, яке складено та датоване у порядку частини 5 статті 268 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду заяви, суд дійшов до таких висновків. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що 20 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис № 48706 про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість у розмірі 74 371,87 грн за невиконання кредитного договору № 001-28600-080114 від 8 січня 2014 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Дельта Банк». Згідно з даними, що містяться у матеріалах справи, оскаржуваний виконавчий напис вчинено на підставі невиконання умов кредитного договору [PERSON] перед первісним кредитором ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за яким відступлено згідно з договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» від 20 лютого 2018 року№ 249/К, та у подальшому відступлено згідно з договором, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Цикл Фінанс» від 12 квітня 2021 року № 249/1. Після чого, на підставі заяви представника ТОВ «Цикл Фінанс» від 19 липня 2021 року, як стягувача за відступленим правом вимоги, 19 серпня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. При цьому, судом встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження [NUMBER] не міститься ані кредитного договору №001-28600-080114 від 8 січня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», ані договорів про відступлення права вимоги, укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» № 249/К від 20 лютого 2018 року, та між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ТОВ «Цикл Фінанс» № 249/1 від 12 квітня 2021 року. Водночас, вказані матеріали виконавчого провадження містять постанови приватного виконавця Яцишина А.М. про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 19 серпня 2021 року, про арешт коштів боржника від 8 жовтня 2024 року та про зняття арешту з коштів від 9 жовтня 2024 року. ІV. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування Спірні правовідносини сторін регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (далі - Закон № 3425-XII; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік № 1172; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 20 травня 2021 року). Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Стаття 50 Закону № 3425-XII передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно зі статтею 87 Закону № 3425-XII для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Стаття 88 Закону № 3425-XII нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 750/3781/20 (постанова від 19 березня 2021 року), для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі і установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів (висновок Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року в справі № 916/3006/17). Матеріали справи не містять належним чином засвідчених копій документів, на підставі яких приватний нотаріус вчинив виконавчий напис, що унеможливлює перевірку дотримання нотаріусом процедури вчинення виконавчих написів та безспірності заборгованості за кредитним договором. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, нотаріус не зобов`язаний повідомляти боржника про вчинення виконавчого напису, проте наявність безспірної заборгованості є обов`язковою умовою для вчинення виконавчого напису. Згідно з пунктом 1.2. Глава 16 Порядку № 296/5 документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 3.1, 3.2, 3.4 і 3.5 Порядку № 296/5 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Отже, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку, може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого. Так, згідно з пунктом 1 Переліку №1172 нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно з оскаржуваним виконавчим написом, такий вчинено відповідно пункту 2 Переліку № 1172. Пунктом 2 Переліку № 1172 було визначено порядок стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин та передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, пункт 2 Переліку № 1172 втратив чинність на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Постанова КМУ № 662) були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», тобто, згідно цих змін, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Проте, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову КМУ № 662 визнано незаконною та нечинною, зокрема, у частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року відмовлено у перегляді зазначеної ухвали Вищого адміністративного суду України. Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункту 87 постанови від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17. Отже, на час виникнення спірних правовідносин, діюча редакція Переліку №1172 передбачала можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса, лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. У подальшому Розділ 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» виключено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 480 від 19 квітня 2022 року. Водночас, матеріали справи не містять даних про те, що при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, приватному нотаріусу надано докази того, що кредитний договір №001-28600-080114 від 8 січня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», був нотаріально посвідчений. Так само, як і не надано доказів про надання оригіналів нотаріально посвідчених договорів про відступлення права вимоги укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» № 249/К від 20 лютого 2018 року, та між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ТОВ «Цикл Фінанс» № 249/1 від 12 квітня 2021 року. Тобто відсутні належні та допустимі докази, що ТОВ «Цикл Фінанс» набув законні вимоги, як кредитор у вказаному зобов`язанні. Крім того, оскільки відсутні оригінали нотаріально посвідчених договорів, також неможливо встановити дату виникнення права такої вимоги (дату прострочення зобов`язання) та з`ясувати факт дотримання строку для вчинення виконавчого напису, встановленого статтею 88 Закону № 3425-XII. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису, нотаріус отримував від нового кредитора, якому перейшло право вимоги, первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового або повного погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а також те, що новим кредитором укладено цесію саме щодо боргового зобов`язання позивача. Згідно з вимогами частини 1 статті 513 ЦК України правочини щодо зміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відступлення права вимоги вчинялося у той самий спосіб, що і основний кредитний договір, згідно з яким вчинено оспорюваний виконавчий напис нотаріусом. Тобто, такі обставини свідчать про те, що заборгованість [PERSON] не є безспірною і що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису, нотаріусу було надано оригінали нотаріально посвідчених договорів кредиту та цесії. Згідно з вимогами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно з частиною 1статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи зазначені вимоги чинного законодавства та

Outcome: approved