Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач в обґрунтування заявлених вимог покликається на те,\~що позивачка та відповідач з 02 серпнгя 2008 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Моквинською сільською радою Березнівського району Рівненської області згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис №6. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 21.01.2025 року у цивільній справі №555/2889/24. Від даного шлюбу позивачка та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні діти проживають та зареєстровані разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . У період шлюбу, відповідачу на підставі рішення Моквинської сільської ради від 25 лютого 2011 року №50 видано державний акт серії ЯК №282061 від 01.03.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1498 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5620487001:01:003:0099, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] . У подальшому, відділом містобудування та архітектури Березнівської районної державної адміністрації, 03 жовтня 2014 року видано будівельний паспорт на забудову присадибної ділянки реєстраційний №231, який передбачає будівництво житлового будинку та господарської будівлі. Про початок виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] , відповідач повідомив Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 02 грудня 2014 року №РВ062143360186. Подружжя, під час шлюбу за спільні кошти побудували домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку загальною площею 138.1 кв. м та житловою площею 75,8 кв. м, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №69448077, право власності на спірне домоволодіння зареєстровано одноосібно за відповідачем як забудовником 23.09.2016 року на підставі декларації від 01.03.2016 року №РВ142160610628 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта та технічного паспорта від 21.12.2015 року. Згідно звіту про оцінку майна №18-250401-012 від 01 квітня 2025 року вартість частини спірного житлового будинку становить 1\~148\~144, 77 гривень та звіту про грошову оцінку земельної ділянки №18-250401-016 вартість частини земельної ділянки складає 142\~925, 44 гривень. Між подружжям виник спір щодо поділу зазначеного житлового будинку. Позивачка намагалась поділити будинок за взаємною згодою шляхом укладення договору поділу, що підлягає нотаріальному посвідченню, однак відповідач вважає, що будинок належить лише йому і вона на нього не має ніякого права. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 5620487001:01:003:0099 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки був побудований під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому може бути поділений між ними, враховуючи принцип рівності часток подружжя. Просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок загальною площею 138.1 кв. м та житловою площею 75,8 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,1498 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5620487001:01:003:0099, за адресою: [ADDRESS] та визнати за позивачкою право власності на частину житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0.1498 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5620487001:01:003:0099 за адресою: [ADDRESS] , визнати за позивачкою право власності на частину земельної ділянки площею 0.1498 га. з кадастровим номером 5620487001:01:003:0099. Також просить стягнути з відповідача на користь позивачки судові витраи пов`язані із розглядом справи, які складаються з витрат на професійну допомогу та витрати зі сплати судового збору. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 07 травня 2025 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 29 травня 2025 року було закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі забезпечення позову, забезпечення доказів у справі, учасниками справи не заявлялися. У судове засідання позивачка не з"явилась - представник \~позивачки, адвокат Середа О.В. подала до суду заяву в якій просить справу розглядати без участі позивача та представника, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча \~про час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд \~\~ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження. ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Відповідно до ч.2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.2 ст.191, ч.3 ст.223\~ЦПК\~України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи, при цьому неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, в т.ч. якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 02 серпня 2008 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, який був зареєстрований Моквинською сільською радою Березнівського району за актовим записом №6, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] від 02.08.2008 року, видане Моквинською сільською радою Березнівського району Рівненської області ( копія свідоцтва додається). Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 21.01.2025 року у цивільній справі №555/2889/24. Від даного шлюбу позивачка та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Моквинською сільською радою Березнівського р-ну Рівненської області від 18 грудня 2008 року) та доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Моквинською сільською радою Березнівського р-ну Рівненської області від 25 лютого 2010 року), копія свідоцтв про народження додається. Неповнолітні діти проживають та зареєстровані разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №224 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, копія довідки додається. У період шлюбу, відповідачу на підставі рішення Моквинської сільської ради від 25 лютого 2011 року №50 видано державний акт серії ЯК №282061 від 01.03.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1498 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5620487001:01:003:0099, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] . У подальшому, відділом містобудування та архітектури Березнівської районної державної адміністрації, 03 жовтня 2014 року видано будівельний паспорт на забудову присадибної ділянки реєстраційний №231, який передбачає будівництво житлового будинку та господарської будівлі. Про початок виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] , відповідач повідомив Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 02 грудня 2014 року №РВ062143360186. Подружжя, під час шлюбу за спільні кошти побудували домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку загальною площею 138.1 кв. м та житловою площею 75,8 кв. м, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №69448077, право власності на спірне домоволодіння зареєстровано одноосібно за відповідачем як забудовником 23.09.2016 року на підставі декларації від 01.03.2016 року №РВ142160610628 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта та технічного паспорта від 21.12.2015 року. З метою проведення експертної оцінки майна, а саме житлового будинку, Позивачка звернулася до ТОВ «СВМ БІЗНЕС ГРУП», які мають відповідну ліцензію та сертифікат на проведення експертної грошової оцінки житлового будинку. Також позивачем було замовлено Звіт про оцінку земельної ділянки, яку здійснював той самий сертифікований суб`єкт оцінювання. Згідно звіту про оцінку майна №18-250401-012 від 01 квітня 2025 року вартість частини спірного житлового будинку становить 1\~148\~144, 77 гривень та звіту про грошову оцінку земельної ділянки №18-250401-016 вартість частини земельної ділянки складає 142\~925, 44 гривень. Тобто, як вбачається з вищенаведеного, зазначене майно набуте сторонами під час шлюбу, а тому вважається їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України трактує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно абзацу першого пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та ст. 372 ЦК України.Вартість майна,що підлягаєподілу,визначається запогодженням міжподружжям,а принедосягненні згоди-виходячи здійсної йоговартості начас розглядусправи.Згідно із частинами другою та третьою статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Визначена позивачем вартість спірного майна відповідачем не заперечувалась, будь-яких заяв по суті справи він до суду не подавав. Виходячи з викладеного вище, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку, про необхідність поділу наявного у сторін майна подружжя виходячи із рівності часток подружжя (по частці кожному). Отже, позов підлягає задоволенню. Задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, згідно\~ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 12 910 грн. 70 коп. Відповідно дост. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві представник позивача зазначив, що попередній розрахунок суми судових витрат становить: витрати на професійну правничу допомогу 15 000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору. Разом з тим, відповідних заяв в розумінні ч.8 ст.141 ЦПК України, інших клопотань про стягнення витрат на правову допомогу, доказів на підтвердження понесеного розміру таких витрат позивачем та його представником станом на час розгляду справи до суду не подано, а тому підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі, судом не встановлено.

Outcome: approved