Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

14 січня 2025 р., представниця [PERSON] адвокат Баранова О.В. звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на її користь : грошову компенсацію вартості 50% частини транспортного засобу марки «SKODA SUPERB», д/н [NUMBER] , 2011 року випуску, в розмірі 200000 грн. ; грошову компенсацію вартості 50% квартири, майнові права на яку набуто на підставі договору № АВ-22-03/00010 про участь у фонді фінансування будівництва будівельний номер [ADDRESS] , в розмірі 591962 грн. та визнати за відповідачем право власності на 100% майнових прав за договором № АВ-22-03/00010 про участь у фонді фінансування будівництва на підставі якого було набуто майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS] , поклавши судові витрати на відповідача, мотивуючи набуттям вищевказаного рухомого та нерухомого майна за спільні кошти у шлюбі сторін, укладеного 16.02.2019 р., розірваного рішенням Кривоозерського райсуду Миколаївської області від 18.07.2023 р., що набрало законної сили 18.08.2023 р., а відтак є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між колишнім подружжям, що не визнається відповідачем. В судовому засіданні, в режимі відеоконференції, представниця позивачки повністю підтримала позов [PERSON] , який просила задовольнити. В судовому засіданні, в режимі відеоконференції, представниця відповідача позов визнала частково на суму грошової компенсації вартості 50% квартири, майнові права на яку набуто на підставі договору № АВ-22-03/00010 про участь у фонді фінансування будівництва будівельний номер [ADDRESS] , в розмірі 246888,55 грн., яка 1/2 частини від суми 493777,10 грн., які за час спільного проживання до фактичного припинення шлюбних відносин були сплачені відповідачем на виконання умов персонального меморандуму в період з червня 2021 року по січень 2022 року (дата припинення спільного проживання подружжя, встановленого рішенням Кривоозерського райсуду Миколаївської області від 18.07.2023 р., що набрало законної сили 18.08.2023 р.), а в задоволення решти позову просила відмовити з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, вказуючи, що спірний автомобіль марки «SKODA SUPERB», д/н [NUMBER] за договором купівлі - продажу №5149/2022/331547 від 05.08.2022р. за 300000 грн. був проданий [PERSON] , і станом на момент продажу зазначеного автомобіля позивачка та відповідач перебували у офіційному шлюбі, а тому, отримані гроші від продажу автомобіля вони розділили між собою за домовленістю, при тому, що позивачка була обізнана про продаж авто за ринковою на той час ціною 300000 грн. не заперечуючи проти цього, а будь-яких належних доказів того, що автомобіль було продано за 400000 грн., представницею позивачки суду не надано. Щодо позовних вимог про про визнання за відповідачем права власності на 100% майнових прав за договором № АВ-22-03/00010В, представниця відповідача заперечувала з урахуванням того факту, що будівництво об`єкту незавершене і в процесі будівництва заявлена в меморандумі будівельна площа квартири може змінитися, зокрема в сторону збільшення, що вимагатиме додаткової оплати, а відповідач відповідно до узгодженого графіку ще не вніс 100% розміру цільового внеску, тому не набув права власності на 100% майнових прав на квартиру, у зв?язку з чим, вказана позовна вимога є передчасною та є способом захисту порушеного права не позивачки, а саме відповідача, який не уповноважував представницю позивачки та саму позивачку на подачу позову від його імені з подібною вимогою, враховуючи приписи ч. 1 ст. 16 ЦК України, за якою, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Також, в окремій заяві, поданій до судових дебатів, представниця відповідача просила суд, стягнути з позивачки витрати на правову допомогу у сумі 40000 грн. Заслухавши пояснення представниць сторін, дослідивши матеріали справи та додатково витребувані судом докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі\~ст. 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. При чому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі.\~Держава не\~втручається у\~здійснення власником\~права власності.\~Діяльність власника\~може бути\~обмежена чи\~припинена або\~власника може\~бути зобов?язано\~допустити до\~користування його\~майном інших\~осіб лише\~у випадках\~і в\~порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень\~ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша\~статті 20\~ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, дев?ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Норми СК України у ст.ст. 57,60,61 - на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу - встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім`єю також - поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України). Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором\~або законом\~передбачено прийняття\~нерухомого майна\~до експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо\~право власності\~на нерухоме\~майно відповідно\~до закону\~підлягає державній\~реєстрації,\~право власності\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). В судовому\~засіданні встановлено,\~що шлюб між сторонами зареєстрований 16.02.2019 р., в якому народився малолітній син [PERSON] , [INFO] - був розірваний рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18.07.2023 р., яке набрал законної сили 18.08.2023 р., та яким було встановлено припинення шлюбних відносин сторін з січня 2022 р. (а.с. 100-101). Суд з?ясував, що за час шлюбу, 19.01.2021 р., подружжям, за взаємною згодою і за спільні кошти, було придбано транспортний засіб марки «SKODA SUPERB», д/н [NUMBER] , 2011 року випуску та 09.06.2021 р., відповідачем, в інтересах сім?ї було укладено з обслуговуючим кооперативом «АРТ ВІЛЛЬ» персональний меморандум асоційованого члену кооперативу № АВ-22-03/00010 про участь у фонді фінансування будівництва, на підставі якого було набуто майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS] , що не заперечувалось представницями сторін (а.с. 48-58,61-53). При вирішенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 50% частини транспортного засобу марки «SKODA SUPERB», д/н [NUMBER] в розмірі 200000 грн., суд бере до уваги відповідь територіального сервісного центру МВС № 5142 від 07.07.2023 р. на адвокатський запит представниці позивача, з якого вбачається, що вказаний автомобіль було перереєстровано на іншого власника 10.08.2022 р. (а.с. 51). З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях № 31/30/15/174-аз/08-2025-216-2025 від 21.02.2025 (65330) на адвокатський запит представника [PERSON] адвоката Свиди К.В. вбачається, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки SKODA модель SUPERB, 2011 р.в., номерний знак [NUMBER] , 10.08.2022 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №5149, був перереєстрований з [PERSON] на нового власника [PERSON] (а.с. 59). До відповіді був наданий договір купівлі - продажу №5149/2022/331547 від 05.08.2022 р., відповідно до якого продаж автомобіля було здійснено за 300000 грн. (а.с. 60). Вказаний договір був укладений в інтересах на той час сім?ї [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Проте,\~станом на\~момент продажу\~зазначеного автомобіля\~позивач та\~відповідач перебували\~у офіційному\~шлюбі (хоча\~і не\~проживали разом),\~а тому,\~отримані гроші\~від продажу\~автомобіля,\~за взаємною\~згодою -\~вони розділили\~між собою\~за домовленістю\~в інтересах\~сім?ї,\~про що\~позивачка була\~обізнана,\~як і\~про продаж\~авто за\~ринковою на\~той час\~ціною 300000\~грн.\~та не\~заперечувала проти\~цього,\~з огляду\~на те,\~що дружина,\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об?єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~за взаємною\~згодою (ч.\~1\~ст.\~65\~СК України) та договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї (ч. 5 ст. 65 СК України). При цьому, жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний автомобіль було продано за 400000 грн., як стверджується у позві представницею позивачки суду не надано. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 50% частини транспортного засобу марки SKODA SUPERB, в розмірі 200000 грн. не підлягають задоволенню з підстав, описаних вище, а тому в задоволенню позову в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 50% квартири в розмірі 591962 грн., будівельний номер [ADDRESS] , майнові права на яку набуто на підставі договору №АВ-22-03/00010, суд зауважує, що під час перебування у шлюбі 09.06.2021 р. між відповідачем та ОК «АРТ ВІЛЛЬ» в інтересах сім?ї та за загодою позивачки (на той час дружини відповідача) був укладений вищевказаний персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №АВ-22-03/00010, розділом 1 якого передбачено, що право(а) Асоційованого члена це право на задоволення потреб Асоційованого члену у створенні об`єкта нерухомості, що здобувається Асоційованим членом за наслідками виконання сторонами умов меморандуму та кооперативом своїх статутних завдань, після введення об`єкта будівництва в експлуатацію. Об`єкт будівництва багатоквартирний житловий будинок з вбудованими об`єктами побутового обслуговування та соціальної інфраструктури, або нежитлова споруда. Об`єкт нерухомості секція 22, квартира будівельний номер [ADDRESS] , будівельною площею 48,36 м2, розташована на третьому поверсі об`єкта будівництва, схема якого зазначена у Додатку №1 «Схема об`єкту нерухомості» до меморандуму. Відповідно до п. 3.1. меморандуму Асоційований член зобов`язується внести пай, вступний внесок та цільовий внесок в розмірі, визначеному меморандумом, а кооператив, в свою чергу, досягти передбаченої статутом мети діяльності кооперативу та задовольнити потребу асоційованого члена, який у повному обсязі вніс пай, вступний внесок та цільовий внесок, шляхом забезпечення виникнення у асоційованого члена права асоційованого члена на об`єкт нерухомості, визначений в меморандум, після завершення будівництва об`єкта будівництва і введення його в експлуатацію в порядку, визначеному меморандумом. Пунктом 4.2. меморандуму передбачено, що орієнтовний строк введення об`єкту будівництва в експлуатацію до 31.08.2023 р. кооператив має право в односторонньому порядку змінити строк введення об`єкта будівництва в експлуатацію на строк до 12 (дванадцяти) місяців, і це не буде вважатися порушенням умов меморандуму. Пайовий внесок відповідно до п. 5.1 складає 100 грн. і підлягає внесенню на рахунок кооперативу не пізніше 09.06.2021 р. Цільовий внесок на момент укладення меморандуму дорівнює 1093371,55 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 40316,06 дол. США, розрахованого по курсу продажу долара США, встановленого на Міжбанківському валютному ринку України станом на останній день торгів, що передує дню укладення меморандуму та становить 27,120 грн. Пунктом 5.2 меморандуму встановлено, що остаточний розмір цільового внеску визначається шляхом підписання сторонами відповідного додатку до цього меморандуму, складеного за розрахунками кооперативу, відповідно до умов цього меморандуму, після введення в експлуатацію об`єкта будівництва на підставі технічного паспорту, який було розроблено для введення об`єкта будівництва в експлуатацію. Сторони домовилися не враховувати знижувальні коефіцієнти при підрахунку площ за обмірами технічних служб. Пунктом 5.3. встановлено, що в обов`язковому порядку особа (фізична/юридична), що вступає до складу асоційованих членів кооперативу, зобов`язана внести повний розмір вступного внеску не пізніше 9 червня 2021 р. у розмірі 0,4 відсотка від суми цільового внеску яка визначена у п. 5.1. меморандуму, що в свою чергу становить 4373,37 грн. Пунктом 5.4. сторони домовились, що розмір цільового внеску з урахуванням розміру вступного внеску на створення 1 (одного) м2 об`єкта нерухомості на момент укладення меморандуму складає 22699,44 грн., що є еквівалентом 837 дол. США, який розраховано за курсом продажу долару США, встановленого на Міжбанківському валютному ринку України станом на останній день торгів, що передує дню укладення меморандуму. Внесення цільового внеску здійснюється асоційованим членом у відповідності до умов меморандуму та графіку, встановленому у додатку №2 «Графік внесення цільового внеску» від 09.06.2021 р. (п. 5.5.1). Відповідно до пп. 5.5.2 меморандуму, якщо за результатами проведеної технічної інвентаризації площа об`єкта нерухомості збільшилася в порівнянні з площею, зазначеною на момент підписання меморандуму, то розмір цільового внеску, визначений в п. 5.1 меморандуму підлягає збільшенню на розмір додаткового цільового внеску на створення додаткових квадратних метрів (площі), розрахованої шляхом множення додаткових квадратних метрів на розмір цільового внеску на створення 1 кв.м об`єкта нерухомості, визначений в еквіваленті доларів США, з урахуванням курсу продажу долару США, встановленого на Міжбанківському валютному ринку України станом на останній день торгів, що передує дню проведення перерахунку. Не повністю внесений цільовий внесок не надає асоційованому члену права на отримання документа, що підтверджує виконання ним зобов`язань за меморандумом (п.5.5.5). Пунктом 6.1 розділу 6 меморандуму встановлено, що після внесення асоційованим членом 100% (ста відсотків) розміру цільового внеску та інших внесків за меморандумом, і отриманням кооперативом документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта будівництва, протягом 30 (тридцяти) робочих днів кооператив зобов`язується передати асоційованому члену наступні документи, які посвідчують виникнення у асоційованого члена прав асоційованого члена на об`єкт нерухомості, введення його в експлуатацію та являються підставою для реєстрації права власності асоційованого члена на нього, як на нерухоме майно: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта будівництва; довідку про повну сплату внесків за персональним меморандумом. Оформлення права власності на об`єкт нерухомості здійснюється асоційованим членом самостійно, власними силами та за власний рахунок, з видачею уповноваженим органом державної влади чи місцевого самоврядування документа, що посвідчує право власності на це майно, як на об`єкт нерухомого майна, на підставі меморандуму, довідки про повну виплату внесків за персональним меморандумом, як документів, що підтверджують виникнення у асоційованого члена права власності на закріплений за ним об`єкт нерухомості, а також документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта будівництва та довідки про присвоєння поштової адреси (п. 6.7.). Відповідно до пункту 6.8. меморандуму у випадку неповного внесення паю та/або вступного внеску, та/або цільового внеску, у асоційованого члена не виникає право на отримання частини прав асоційованого члена на об`єкт нерухомості на умовах меморандуму. Пунктом 7.4. обумовлено, що у строк, визначений кооперативом у повідомленні до асоційованого члена про введення об`єкта будівництва в експлуатацію, останній зобов`язаний укласти з кооперативом правочин, що уточнює розмір цільового внеску та змінює характеристики об`єкта нерухомості. У разі порушення асоційованим членом цієї умови не з вини кооперативу, він втрачає право участі в кооперативі і втрачає право на об`єкт нерухомості, у зв`язку із чим кооператив має право здійснити переоформлення прав асоційованого члена на об`єкт нерухомості на користь третьої особи та повернути асоційованому члену внесені ним кошти, сума яких буде зменшена на суму додаткового цільового внеску на покриття витрат кооперативу, пов`язаних з оформленням припинення участі асоційованого члена у кооперативі та розірванням меморандуму, що становить 7% від розрахункового розміру цільового внеску на день оформлення рішення загальних зборів членів кооперативу про розірвання меморандум, виключення асоційованого члену кооперативу із кооперативу та повернення йому цільового внеску. Відповідно до норм Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно. Виходячи з системного аналізу умов персонального меморандуму та положень ст. 331 ЦК України, право власності асоційованого члена кооперативу на квартиру виникає за сукупності за умов: а) сплати ним паю, вступного та цільових внесків у повному розмірі, б) доплати цільового внеску у випадку будівництва об`єкта нерухомості у розмірі більшому, ніж передбачений меморандумом, в) введення об`єкта будівництва в експлуатацію, г) отримання від кооперативу документів, які посвідчують виникнення прав асоційованого члена, та д) реєстрації на підставі цих документів права власності на квартиру. Додатком №2 до меморандуму було оформлено Графік внесення цільового внеску, відповідно до якого платежі здійснюються 9 числа кожного місяця, починаючи з 09.06.2021 р. Останній платіж має бути здійснений 09.06.2025 р. Станом на сьогоднішній день будівництво об`єкту не завершено, і відповідно відповідачем не внесено 100% платежів. На запит сторони відповідача ОК «АРТ ВІЛЛЬ» був наданий Акт звірки від 03.02.2025 р. взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість [PERSON] перед ОК «АРТ ВІЛЛЬ» складає 106014,75 грн., що є еквівалентом 2542,93 доларів США (а.с. 48-50). За час спільного проживання з позивачем відповідач сплатив лише декілька внесків, а саме: 09.06.2021 р. 384203,70 грн., що еквівалентно 14166,60 доларів США; 09.06.2021 р. 4373,40 грн., що еквівалентно 161,26 доларів США (вступний внесок відповідно до п.5.3. меморандуму); 09.06.2021 р. 100 грн., що еквівалентно 3,69 доларів США (пайовий внесок відповідно до п. 5.1 меморандуму); 05.07.2021 р. - 15100 грн., що еквівалентно 550,89 доларів США; 09.08.2021 р. - 15000 грн., що еквівалентно 553,10 доларів США; 07.09.2021 р. - 15000 грн., що еквівалентно 553,10 доларів США; 06.10.2021 р. - 15000 грн., що еквівалентно 553,10 доларів США; 09.11.2021 р. - 15000,00 грн., що еквівалентно 553,10 доларів США; 08.12.2021 - 15000,00 грн., що еквівалентно 549,55 доларів США; 06.01.2022 - 15000,00 грн., що еквівалентно 545,95 доларів США. Тобто за час спільного проживання до фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем відповідач на виконання умов персонального меморандуму в період з червня 2021 року по січень 2022 року сплатив 493777,10 грн. Відповідно до норм ч. 6 ст. 57, ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України, позивач, на думку суду, може претендувати лише на 50% від сплачених до фактичного припинення шлюбних відносин 493777,10 грн., які були фактично сплаченні відповідачем і підтверджені документально, що дорівнює 246888,55 грн. (493777,10 грн./2), беручи до уваги, що ОК «АРТ ВІЛЛЬ» був наданий Акт звірки від 03.02.2025 взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача [PERSON] перед ОК «АРТ ВІЛЛЬ» складає 106014,75 грн., що є еквівалентом 2542,93 доларів США. Таким чином, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню на суму 246888,55 грн. Щодо позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на 100% майнових прав за договором №АВ-22-03/00010, суд зазначає. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно зі ст. 392 ЦК, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 177 ЦК, до об?єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об?єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов?язки, як це передбачено ч. 1 ст. 190 ЦК України. Так, у своїй постанові від 14.09.2021 р. у справі № 359/5719/17 ВП ВС зазначила, що ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК). Аналіз положень статті 331 ЦК у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі будівництва (створення майна). Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва , не прийнятого до експлуатацію, у судовому порядку нормами ЦК України та іншими нормативними актами не передбачено. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц. Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об?єкт інвестування - є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об?єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об?єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. На переконання Великої Палати Верховного Суду, у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов?язань після завершення будівництва об?єкта інвестування відповідно до вимог закону - майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. Враховуючи те, що в даній справі будівництво об`єкту не завершене і знаходиться в процесі будівництва, заявлена в меморандумі будівельна площа квартири може змінитися, зокрема в сторону збільшення, що вимагатиме додаткової оплати від відповідача, який відповідно до узгодженого графіку ще не вніс 100% розміру цільового внеску з підстав, описаних вище, тому він не набув права власності на 100% майнових прав на квартиру, а відтак, позовна вимога про визнання за відповідачем права власності на 100% майнових прав за договором №АВ-22-03/00010 є передчасною та способом захисту порушеного права відповідача, а не позивачки, яка не уповноважена відповідачем заявляти такі позовні вимоги в інтересах останнього. А тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Таким чином, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України та частково задоволений позов на суму 246888,55 грн., судовий збір, який належить стягнути з відповідача на користь позивачки становить 1% від задоволених позовних вимог у розмірі 2468,88 грн. За змістом ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється - виключно адвокатом (професійна правнича допомога). У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про\~адвокатуру і\~адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1,3 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги і встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України - належать до судових витрат. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та № 922/2685/19, в яких визначено, що\~суд не зобов?язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial