Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира 02 травня 2025 року подано матеріали вказаної позовної заяви, де представник позивача адвокат Невеська Олександра Олександрівна просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Наталії Станіславівни за № 30181 від 08 вересня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк», найменування якого 01 грудня 2022 року змінено на Акціонерне товариство «Сенс-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714), заборгованості за кредитним договором № 490985762 від 17 квітня 2018 року. Крім того, представник позивача у позові просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування вимог позову вказано, що приватним нотаріусом вчинено з порушенням вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», АТ «Альфа-Банк» у розпорядження нотаріуса не було надано всіх необхідних документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 травня 2025 року, матеріали позовної заяви [PERSON] передані судді Сингаївському О.П., який своєю ухвалою від 05 травня 2025 року прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі з розглядом її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судом було вжито всіх заходів для належного повідомлення усіх сторін про розгляд цієї справи. Через підсистему «Електронний суд» Корольовському районному суду м. Житомира 06 травня 2025 року адвокат [PERSON] надіслала додаткові докази з приводу судових витрат у справі, а також, 12 травня 2025 року заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій представник позивача позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. 21 травня 2025 року представник АТ «Сенс-Банк» через підсистему «Електронний суд» надіслав Корольовському районному суду м. Житомира та представнику позивача відзив на позовну заяву [PERSON] та клопотання про зменшення судових витрат, де адвокат Михніцький Геннадій Юльянович вказує, що АТ «Сенс-Банк» не визнає позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що АТ «Сенс Банк» (до зміни найменування АТ «Альфа-Банк») не є належним відповідачем, оскільки 21 грудня 2020 року відступило, а ТОВ «ФК «Флексіс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 490985762 від 17 квітня 2018 року, внаслідок чого і вимоги за спірним виконавчим написом. Враховуючи викладені обставини і те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. 08 вересня 2020 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 30181, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк», найменування якого 01 грудня 2022 року змінено на АТ «Сенс-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714), заборгованості за кредитним договором № 490985762 від 17 квітня 2018 року у розмірі 47\~443,93 грн та 650,00 грн за вчинення вказаного виконавчого напису нотаріусом. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із копій постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 63316943 від 16 жовтня 2020 року, вказаний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького П.В. 21 грудня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «Флексіс» права вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до договору факторингу, в тому числі і за кредитним договором № 490985762 від 17 квітня 2018 року, укладеному між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . За загальним правилом ст. 15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат»\~визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів визначена у\~Главі 14 Закону «Про нотаріат»\~та Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною ч. 1 ст. 48\~ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін,\~позивача та відповідача. Отже, судом встановлено, що належним відповідачем у справі про визнання виконавчого напису № 30181 від 08 вересня 2020 року таким, що не підлягає виконанню, є ТОВ «ФК «Флексіс». Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлено до неналежного відповідача АТ «Сенс Банк» (до зміни найменування АТ «Альфа-Банк»). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ст. 51 ЦПК України). Після спливу строків, зазначених у ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача поставляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Положеннями ст. 175\~ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі за № 523/9076/16-ц вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі за № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Викладене також узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі за № 736/1432/20 (провадження за №61-18506св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] пред`явлені до неналежного відповідача, будь-яких клопотань щодо залучення до участі в справі правонаступника ТОВ «ФК «Флексіс», не містять. Зазначене є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. При цьому, суд бере до уваги, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі за № 523/9076/16-ц (п. 40), від 21 листопада 2018 року у справі за № 127/93/17-ц (п. 50), від 12 грудня 2018 року у справі за № 570/3439/16-ц (п. 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі за № 372/51/16-ц (п. 31.10), від 30 січня 2019 року у справі за № 552/6381/17 (п. 39)). Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed