Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві зазначає, що 13 березня 2017 року Акціонерне товариство "Альфа-Банк" та фізична особа [PERSON] уклали угоду про надання особистого кредиту № 500584238. Відповідно до умов вищевказаного договору, позивач (за договором - кредитор) зобов`язується надати відповідачеві (за договором - позичальникові) кредит у сумі 155632 грн. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 155632 грн. У порушення умов договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 01 жовтня 2018 року, має прострочену заборгованість: - за кредитом -130168,75 грн., - за відсотками - 2600,43 грн., - по комісії - 19262,02 грн. У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору йому було нараховано неустойку: розмір неустойки станом на 01 жовтня 2018 р. становить: штраф -1650 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість - 153681,20 грн., а саме: за кредитом - 130168,75 грн.; по відсотках - 2600,43 грн.; по комісії - 19262,02 грн., штраф - 1650,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі - 2305, 22грн. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ «Альфа-Банк» про визнання пункту кредитного договору недійсним, в якому зазначає, що 13 березня 2017 року ним з ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір № 500584238 споживчого кредиту згідно якого: сума кредиту становила 155 632 грн. (п.1.); фактично на руки отримано 140 580 грн (155 632 грн. мінус 13 632 гри страховий платіж =142 000грн. мінус комісія банку 1%); щомісячний платіж встановлений 8 430 гри 57коп. (додаток №1 до договору - графік платежів); процентна ставка за користування кредитом 14,99% річних (п.2). Проте реальна процентна ставка, прихована далеко в графіку платежів, складає 76,76% (вказана в таблиці - абсолютне значення подорожчання кредиту 262 667грн. 15коп); дата остаточного повернення кредиту 13.03.2021р. (48 місяців п.4). Разом з тим. п. 3.1.(д) договору (оферти) (комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, фіксовано 4100 грн. щомісячно) супереч положенням абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яким кредитодавцю забороняється встановлювати договором про надання споживчого кредиту будь-які збори, проценти, комісії, платежі за дії, які не є послугою кредитодавця в визначенні цього Закону. Дана позиція знайшла своє відображення в рішеннях Верховного Суду по справах № 357/9562/15-ц, № 531/648/15-ц. Таким чином, стягнення щомісячної плати визначеної в п. 3.1(д) договору (оферти) (комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, фіксовано 4100 грн. щомісячно) в силу вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною умовою договору. Так згідно ч. 2 п.5 договору (оферти), він мав сплатити Банку страховий платіж в розмірі 13 632,00 грн. відповідно до договорів страхування (до речі самі договори страхування життя в договорі не зазначені). На його заперечення щодо сплати страхового платежу, який є добровільнім, представник Банку відповів, що без страховки йому кредит не видадуть. Але після повернення кредиту банк поверне страховий платіж в разі якщо за цей час не відбудеться страхового випадку. Тобто Банк звужуючи його права як споживача примусив його сплатити відсотки за ту частину кредитних коштів, які він фактично не отримував. На його заперечення про те, що він вже застрахував своє життя і здоров`я, йому представник банку повторно повідомив, що без страхового внеску кредит йому не видадуть. Таким чином вважає, що утримання з суми кредиту страхового внеску в розмірі 13632,00 грн. є несправедливою вимогою банку, який зловживає своїм положенням. Тому вказаний пункт договору має буди визнаний судом недійсним (нікчемним), оскільки цей пункт є несправедливим в розумінні вказаних норм, а саме він в супереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Крім того, зазначає, що він намагався вирішити спірні питання в порядку ст. 16 ЦПК та просив банк добровільно переглянути незаконні та не справедливі умови договору. Разом з тим банк не став вести конструктивні перемовини зазначивши у відповідь на його звернення, що підписавши договір він має його виконувати. Разом з тим в подальшому на мої заперечення на те, що частина умов договору нікчемна банк запропонував йому умови реструктуризації. В запропонованому договорі реструктуризації банк таки відмовився від незаконної комісії, однак погодився визначити нові умови договору не з моменту його укладення, а з моменту підписання договору реструктуризації, тобто залишити весь борг, який штучно виник в результаті незаконних (нікчемних) пунктів договору та в подальшому вже виплачувати без незаконної комісії. З цієї «реструктуризації» випливало, що сплативши банку за попередні 15 місяців загалом більше ста тисяч гривень він навіть ледь не розрахувався повністю за страховий платіж, що банк стягнув з нього на самому початку при видачі кредиту, і це при 14,99% річних, а буде 22,99%. Звісно, таку «реструктуризацію» він не підписав. Якщо зарахувати ті суми, які банк незаконно зарахував як неустойку, виході що станом на 01.10.2018 в нього не тільки відсутня поточна заборгованість, а й тіло кредиту погашається з випередженням графіку. Просить суд визнати недійсним п.3.1 (д) договору (оферти) № 500584238 від 13.03.2017 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк»; визнати недійсним ч. 2 п. 5 Договору (оферти) № 500584238 від 13.03.2017 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк»; в задоволені первісного позову відмовити. В поданих письмових поясненнях відповідачем «АТ «Альфа-Банк» по зустрічному позову, зазначено, що АТ «Альфа-Банк» заперечує проти всіх доводів позовної заяви та проти всіх обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Аналізуючи положення законодавства України, а також враховуючи фактичні обставини справи, зокрема, те, що позивач, підписавши Анкету-заяву, Оферту, Акцепт, Додаток № 1, Паспорт споживчого кредиту, які складають у сукупності кредитний договір, погодився з умовами кредитування, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як видно з Оферти від 13.03.2017 саме позивач звернувся до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією укласти кредитний договір і саме він в Оферті запропонував його істотні умови, в тому числі ті, з якими він на даний час раптом не погоджується. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування». Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування лише у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (Фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» чітко передбачена можливість банками передбачити у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язаний сплатити банку. В силу вимог ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. При цьому згідно ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Аналіз наведених норм свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та може бути погоджена сторонами у кредитному договорі. Таким чином позивач навмисно намагається перекрутити норми чинного законодавства, хибно тлумачачи їх на свою користь, та посилаючись виключно на норми, що втратили законну силу на момент виникнення спірних правовідносин. Окрім того, посилання позивача за зустрічним позовом, що відповідний пункт кредитного договору є нікчемним, а відтак є підстави для відмови в задоволенні позову та визнання договору недійсним в цілому є безпідставними. Визнання одного пункту договору недійсним не спростовує факту несвоєчасного виконання договору та не може бути наслідком для визнання договору недійсним в цілому. Більш того, фактично позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях в частині зазначення, що «сплата комісії фактично є більшою за розмір заборгованості». Як вбачається з розрахунку заборгованості позивач за зустрічним позовом сплачував комісію за договором в розмірі 56997,98 грн., з порушенням строку, заборгованість з сплати комісії становить 19 262,00 грн. В той же час заборгованість за тілом кредиту та відсотками, штрафами становить 134 419,18 грн., що в вочевидь є значно більшою ніж сума сплаченої комісії. Більш того, сам позивач не ставить питання про здійснення перерахунку за договором. Разом з тим, варто відмітити, що згідно абзацу третього частини четвертої старої редакції статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Також відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (втратила чинність), банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Саме на підставі цих двох норм склалась судова практика, згідно якої норми договорів про нарахування комісії вважалися нікчемними в тому числі Постанова Верховного суду від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16, на яку посилається позивач. Проте, Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем, вже не містили жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічно Постанова правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 втратила чинність на підставі Постанови Національного банку № 49 від 08.06.2017, і також не може застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли 26.12.2018. Постанова Національного банку № 49 від 08.06.2017, якою затверджені «ПРАВИЛА розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» такої заборони вже не містили. Враховуючи викладене, Умови кредитування, погоджені сторонами у кредитному договорі повністю відповідають умов чинного законодавства (в тому числі законодавства у сфері захисту прав споживачів), які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, позивачем не було доведено недобросовісності в діях відповідача АТ «Альфа-Банк» і невідповідність нормам законодавства умов договору про надання кредиту. Не може вважатись недобросовісним та несправедливим те, можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у профільному Законі - ЗУ «Про споживче кредитування». Крім того, укладаючи кредитний договір, будь-яка сторона повинна уважно з`ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Щодо нарахування відсотків та неустойки. Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків (ч. 8 ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»). Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги (ч. 12 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»). Процентна ставка погоджена сторонами у кредитному договорі, в подальшому процентна ставка не змінювалась, а тому відсутні будь-які підстави вважати, що в даному випадку мають місце будь-які попущення норм чинного законодавства. Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом, зокрема, сплати неустойки. Укладаючи договір позичальник не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватись, зокрема, зважувати на відповідальність, яка настає, згідно умов договору, при його невиконанні або неналежному виконанні. При укладенні договору сторони досягли згоди щодо його умов у відповідності зі ст. 638 ЦК України. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з умовами кредитного договору пеня відсутня, встановлено виключно неустойку у вигляді штрафу. Стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що кредитний договір містить несправедливі умови, що волевиявлення позивача не було вільним, що він не розумів значення своїх дій та не керував ними, також відсутні докази введення його в оману, наявності стороннього тиску та впливу щодо підписання умов договору. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що свідчив би про порушення його прав та наявність підстав для задоволення позову. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа з ідентифікаційним кодом 23494714 станом на 02.12.2022 року має найменування Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідно до протоколу загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» № 2/2022 від 18.08.2022 року змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на найменування: Акціонерне товариство «СЕНС БАНК». Позивач АТ «СЕНС БАНК» в судове засідання не забезпечив явку свого представника, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника банку за наявними матеріалами в справі та позовну заяву задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги за первісним позовом не визнає та просить відмовити. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 13 березня 2017 року між Акціонерним товариством "Альфа-Банк" ( надалі банк, кредитор) та фізична особа [PERSON] (надалі позичальник) було укладено Угоду про надання особистого кредиту № 500584238, шляхом підписання анкети заяви про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту № 500584238 від 13.03.2017 року [PERSON] , підписання акцепт пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту № 500584238 від 13.03.2017 року ПАТ «Альфа-Банк» також Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 500584238 від 13.03.2017 року, за умовами якої АТ«Альфа-Банк» зобов`язався надати кредит у розмірі 155632,00грн; процентна ставка за користування кредитом 14,99% річних, тип процентної ставки - фіксована; дата повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 13.03.2021 року. Згідно п. 3.1. угоди під час користування кредитом банк надає позивальнику за його бажанням послуги з розрахунково-касового обслуговування, в тому числі послуги з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, у порядку та на умовах визначених цим пунктом договору. п. д) обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг-6) сплачуватиметься позивальником в розмірі 4100,00грн. без ПДВ. Комісія на винагорода, що вказана в цьому пункті, сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до договору. Згідно п. 5 угоди кредит надається позичальнику для: власних особистих потреб, шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок позичальника в розмірі 142000грн. Також п. 5 угоди передбачено і оплату страхового платежу в розмірі 13632грн та оплату комісійної винагороди банку за надання кредиту у сумі що вказана п.3.1. угоди. Таким чином, [PERSON] підписавши Анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», Оферту на укладання угоди про надання особистого кредиту № 500584238, а банк, прийнявши пропозицію (акцепт) укласти угоду, фактично уклали угоду про надання особистого кредиту № 500584238 від 13.03.2017 року. Підписання вказаних документів в тому числі і Додатку № 1, які складають у сукупності Кредитний договір, погодився з умовами кредитування, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 225 ЦК України закріплює правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до положення даної статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разів разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Відповідно до роз`яснень, наданих в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивачем за зустрічним позовом не надано достатніх доказів, які б свідчили про неможливість усвідомлення [PERSON] своїх дій в момент укладання кредитного договору 13.03.2017 року. Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом статті 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про скупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, ї періодичність та обсяги. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і такими діями банку [PERSON] було введено в оману, позивачем за зустрічним позовом не надано. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування». Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування лише у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунківі. які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така Форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (Фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» чітко передбачена можливість банками передбачити у Кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які Позичальник зобов`язаний сплатити банку. В силу вимог ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. При цьому згідно ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Аналіз наведених норм свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та може бути погоджена сторонами у Кредитному договорі. Отже, всі норми Закону України «Про захист прав споживачів», які суперечать викладеним нормам ЗУ «Про споживче кредитування» (в тому числі ті, що забороняли встановлення комісії), не можуть застосовуватись до відносин споживчого кредитування з огляду на ст. 11 самого ЗУ «Про захист прав споживачів». Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні - то платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору не містять жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічно Постанова правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 втратила чинність на підставі Постанови Національного банку № 49 від 08.06.2017, і також не може застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли 26.12.2018. Постанова Національного банку № 49 від 08.06.2017, якою затверджені «ПРАВИЛА розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» такої заборони вже не містили. Враховуючи викладене, Умови кредитування, погоджені сторонами у Кредитному договорі повністю відповідають умов чинного законодавства (в тому числі законодавства у сфері захисту прав споживачів), які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Сторони добровільно погодили всі пункти вчиненого правочину і [PERSON] виконував умови договору, чим фактично надав та продовжував надавати згоду своїми діями на вищевказані умови, в тому числі і в частині сплати комісії. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 26 грудня 2019 року справа № 467/555/19, провадження № 61-17707св19: «Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору. Верховний Суд дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року) на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню». Отже, доводи позивача відносно того, що утримання з суми кредиту страхового внеску в розмірі 13632,00грн. є несправедливою вимогою Банку, оскільки суперечить принципу добросовісності та створює дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; неправомірне стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, що суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставами визнання окремих пунктів договору нікчемними (недійсними), не знайшли свого обґрунтування, оскільки, оскільки спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом, укладений у письмовій формі, як передбачено правовими нормами ч. 1 ст. 1055 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, не скористався своїм правом розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, а тому позов з цих підстав не підлягає до задоволення. Разом з тим, [PERSON] не надано доказів порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла до набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Крім того, згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Тому, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Позивач, у свою чергу, не відмовлявся від виконання умов кредитного договору та не інформував відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Крім того, доказів звернення позивача з письмовою заявою до відповідача щодо несприятливих умов кредитування, нікчемних умов кредитування або надання інформації щодо кредитування у неповному обсязі суду надано не було, в той же час, позивач звернувся з даним позовом лише в лютому 2019 року майже через два роки з моменту підписання спірного кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Акціонерного Товариства «СЕНС БАНК» про визнання пункту кредитного договору недійсним. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Згідно поданого розрахунку станом на 01.10.2018 року сума заборгованості складає 153681,20 грн., яка складається з заборгованості: 130168,75 грн. - за кредитом; 2600,43 грн. - по відсотках; 19262,02 грн. - по комісії; 1650,00 грн. - штраф. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі в розмір 2305,22 гривень. Враховуючи, що в задоволенні зустрічного позову відмовлено, судові витрати позивача за зустрічним позовом, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved