Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

24 лютого 2025 року [PERSON] , через представника, звернулася до суду із позовною заявою до ДП «Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова», із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 1-3). В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог,\~з урахуванням\~усунених недоліків\~від 03\~березня 2025\~року (а.\~с.\~19-20\~та на\~звороті),\~вказала на\~те,\~що з\~25\~вересня 1973\~року по\~30\~вересня 2023\~року працювала\~на підприємстві\~відповідача.\~09\~жовтня 2023\~року позивачку\~було звільнено\~у зв`язку\~із виходом\~на пенсію. Під час\~знаходження позивачки\~у трудових\~правовідносинах з\~відповідачем,\~з боку\~останнього при\~звільненні була\~нарахована,\~але не\~виплачена заробітна\~плата у\~розмірі 69920\~гривень,\~підтвердженням чого\~є Повідомлення,\~яке видано\~позивачці відповідачем\~під час\~звільнення 09\~жовтня 2023\~року. В день звільнення позивачка знаходилася на роботі, отримала Повідомлення відповідача від 09 жовтня 2023 року про наявність заборгованості про нараховані суми, належні працівникові при звільненні та отримала належно оформлену трудову книжку. 29 грудня 2023 року позивачка отримала від відповідача 9300 гривень на картковий рахунок як погашення боргу, по несплаті нарахованої суми, належній працівникові при звільненні. Зазначає, що згідно з Повідомленням відповідача від 09\~жовтня 2023\~року середньомісячна\~заробітна плата\~за два\~останні календарні\~місяці роботи\~склала 2009,50\~гривень.\~Відповідно до\~Наказу №\~313\~від 03\~травня 2023\~року на\~підприємстві,\~в цей\~період часу,\~було введено\~неповний робочий\~тиждень \~одна доба\~на тиждень,\~понеділок.\~Таким чином,\~кількість робочих\~днів з\~01\~серпня 2023\~року по\~30\~вересня 2023\~року становить\~вісім днів.\~За таких\~обставин,\~середньоденна заробітна\~плата позивачки\~складає: 2010 гривень + 2009 гривень: 8 днів = 502,37 гривні. Розрахунок середньої\~заробітної плати:\~кількість робочих\~днів за\~період з\~10\~жовтня 2023\~року по\~09\~квітня 2024\~року включно\~складає 131\~день,\~а саме: -\~жовтень 2023\~року \~16\~днів; -\~листопад 2023\~року \~22\~дня; -\~грудень 2023\~року \~21\~день; -\~січень 2024\~року \~23\~дня; -\~лютий 2024\~року \~21\~день; -\~березень 2024\~року \~21\~день; - квітень 2024 року 7 днів. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивачки, та враховуючи Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, то кількість робочих днів з моменту звільнення складатиме 131 робочий день (кількість робочих днів у 6 місяцях з 10 жовтня 2023 року по 09 квітня 2024 року), з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає: 502,37 гривні * 131 день = 65810,47 гривень. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачкою становить: 60620 гривень + 65810,47 гривень = 126430,47 гривень, яку позивачка прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами. Ухвалою суду від 06 березня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 30), копія якої надіслана учасникам справи 6 березня 2025 року за вихідним № 5608/25-вих/2/204/1939/25 (а. с. 31). 21\~березня 2025\~року на\~адресу суду,\~через підсистему\~«Електронний суд»\~від представниці ДП «Виробниче\~об`єднання Південний\~машинобудівний завод\~ім.\~О.М.\~Макарова» Новак\~К.А. надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 34-36 та на звороті), в якому вона в позовній заяві прохає відмовити. В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно з довідкою № 104/32 від 12 березня 2025 року сума невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 59648 гривень. Однак, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з рф, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що з 28 лютого 2022 року до 01 вересня 2022 року підприємство знаходиться на простої, а з січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Також вказує на те, що позивачка до суду звернулася 24 лютого 2025 року, а звільнена була 30 вересня 2023 року, то відповідно строки, в які позивачка могла звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли.\~Прохає не\~стягувати середній\~заробіток за\~час затримики\~розрахунку при\~звільненні та у задоволення позовних вимог відмовити. У відповідь на відзив представник позивачки (а. с. 52-53) зазначає, що доводи, наведені відповідачем у відзиві, є безпідставними та надуманими, оскільки роботодавець зобов`язаний виплачувати робітнику заробітну плату не залежно від тяжкого матеріального становища, або воєнного стану. Твердження відповідача про пропуск позивачкою строку для звернення до суду є надуманим та повністю спростовуються рішенням Конституційного суду України №9-рп/2013 від 15жовтня 2013 року у справі №1-18/2013,в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Враховуючи наведене прохає позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. На дату розгляду справи судом заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 25 вересня 1973 року по 09 жовтня 2023 року позивачка працювала на\~підприємстві відповідача. 09 жовтня 2023 року позивачка була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу 1244вк від 09 жовтня 2023 року,\~що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (а. с. 26-27 та на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК\~України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивачка прохала, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 60620 гривень. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП\~України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках, у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки кожних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано. Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці, однак у сумі 59648 гривень, що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 104/32 від 12 березня 2025 року. За положеннями ст.\~43\~Конституції\~України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з\~цим,\~слід звернути\~особливу увагу\~на рішення\~Конституційного суду\~України №\~9-рп/2013\~від 15\~жовтня 2013\~року у\~справі №\~1-18/2013,\~в якому\~Конституційний Суд\~України зазначив,\~що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині\~1\~статті 116\~КЗпП України,\~в редакції,\~що діяла\~на момент\~звільнення [PERSON] з ДП «Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова»,\~тобто станом\~на 09 жовтня 2023\~року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП\~України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив їй заробітну плату. Так, з наданого повідомлення позивачкою, убачається, що останій при звільнені належить сума 69920 гривень, у тому числі: заробітна плата за травень 2021 року - 4926 гривень; заробітна плата за червень 2021 року - 6475 гривень; заробітна плата за липень 2021 року - 5809 гривень; заробітна плата за серпень 2021 року - 5615 гривень; заробітна плата за вересень 2021 року -4998 гривень; заробітна плата за жовтень 2021 року -5749 гривень; заробітна плата за листопад 2021 року - 6677 гривень; заробітна плата за грудень 2021 року -1983 гривні; заробітна плата за січень 2022 року 2154 гривні; заробітна плата за лютий 2022 року -3246 гривень; заробітна плата за березень 2022 року -1261 гривня; заробітна плата за лютий 2023 року -2055 гривень; заробітна плата за березень 2023 року -2049 гривень; заробітна плата за квітень 2023 року -2009 гривень; заробітна плата за липень 2023 року -2451 гривня; заробітна плата за серпень 2023 року -2010 гривень; заробітна плата за вересень 2023 року -2009 гривень; заробітна плата та остаточний розрахунок в місяці звільнення - 8444 гривні. Однак, повідомлення не відповідає загальноприйнятим вимогам оформлення документів. Склад реквізитів документів визначені пунктом 4.4 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2020, затвердженого наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01 липня 2020 р. № 144). Документи, що їх створюють юридичні особи, обов`язково повинні мати такі реквізити: найменування юридичної особи, назва виду документа (не зазначають на листах), дата документа, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту документа, текст документа, підпис (для електронних документів електронний підпис або електронна печатка в разі відсутності електронного підпису). Відповідно до пункту 5.27. ДСТУ 4163-2020, відомості про виконавця документа складаються з таких елементів: прізвища і власного імені виконавця документа, номера його службового телефону. Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.26 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2020, затвердженого наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01 липня 2020 р. № 144). Відмітка про\~засвідчення копії\~документа складається\~з таких\~елементів:\~слів «Згідно\~з оригіналом»\~(без\~лапок),\~найменування посади,\~особистого підпису\~особи,\~яка засвідчує\~копію,\~її власного\~імені та\~прізвища,\~дати засвідчення\~копії.\~У випадках,\~визначених законодавством,\~копії документів\~засвідчують відбитком\~печатки юридичної\~особи,\~структурного підрозділу\~(служби\~діловодства,\~служби кадрів,\~бухгалтерії тощо)\~юридичної особи\~або печатки\~«Для копій». Враховуючи вищевикладене, суд дане повідомлення позивача не приймає до уваги, оскільки воно не відповідає загальноприйнятим вимогам оформлення документів. Водночас, з наданої відповідачем довідки № 104/32 від 12 березень 2025 року у відзиві на позовну заяву (а. с. 49), вбачається, що [PERSON] працювала на підприємтсві відповідача та їй не виплачена заробітна плата у сумі 59648 гривень, у тому числі по місяцям: за травень 2021 року - 4926 гривень; за червень 2021 року - 6475 гривень; за липень 2021 року - 5809 гривень; за серпень 2021 року - 5615 гривень; за вересень 2021 року -4998 гривень; за жовтень 2021 року -5749 гривень; за листопад 2021 року - 6677 гривень; за грудень 2021 року -1983 гривні; за січень 2022 року 2154 гривні; за лютий 2022 року -3246 гривень; за березень 2022 року -1261 гривня; за лютий 2023 року -2055 гривень; за березень 2023 року -2049 гривень; за квітень 2023 року -2009 гривень; за липень 2023 року -1226 гривень; за серпень 2023 року -1407 гривень; за вересень 2023 року -2009 гривень. Отже, з вищевказаної довідки, яку суд приймає до уваги та вважає належним доказом, убачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі становить 59648 гривень, тобто є сумою, яка належить позивачці до виплати. Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у сумі 59648 гривень, а відтак позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати суд зазначає наступне. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Так, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто,\~починаючи\~з\~19\~липня\~2022\~року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка звернулся до суду з даним позовом 24 лютого 2025 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 жовтня 2023 року року, тобто з дня,\~наступного за\~днем звільнення, по 10 квітня 2024 року включно, тобто за шість місяців. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до довідки № 104/33 від 12 березня 2025 року, що надав відповідач до відзиву на позовну заяву, середньоденна заробітна плата позивачки, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 555 гривень 72 копійки (а. с. 50). Представником позивачки у позовній заяві був здійснений власний розрахунок, однак суд не приймає його до уваги, оскільки сума обчисленої середньоденної заробітної плати не співпадає з сумою середньоденної заробітної плати позивачки, яка обчислена відповідачем і зазначена в довідці № 104/33 від 12 березня 2025 року. Крім того, представник позивача у позовній заяві здійснює розрахунок середньоденної заробітної плати відповідно до Наказу № 313 від 03 травня 2023 року, спираючись на одноденний режим роботи де понеділок робочий день, а інші дні неробочі, однак ані відповідач ані позивачка не надала даного наказу до матеріалів справи. Враховуючи вищевказане, суд вважає за можливе здійснити власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить 555 гривень 72 копійки, відповідно до довідки № 104/33 від 12 березня 2025 року (а. с. 50). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 555 гривень 72 копійки (середньоденна заробітна плата позивачки) * на 131 день (жовтень 2023 року 16 днів (починаючи з 10 жовтня 2023 року); листопад 2023 року 22 дні; грудень 2023 року 20 днів; січень 2024 року 23 дні; лютий 2024 року 21 день; березень 2024 року 21 день; квітень 2024 року 8 днів (за шість місяців, тобто по 10 квітня 2024 року) = 72799 гривень 32 копійки. Водночас, позивачка у позовній заяві прохає стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 65810 гривень 47 копійок, однак оскільки суд не можее вийти за межі позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених вимог у сумі 65810 гривень 47 копійок. У зв`язку\~з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на\~користь позивачки слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65810 гривень 47 копійок, а відтак позовні вимоги позивачки в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» підлягають задоволенню частково. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Разом з цим, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial