Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила, враховуючи заяву від 30 травня 2025 року про зміну предмету позову, визнати недійсним та скасувати Договір про відступлення права вимоги укладений 10 березня 2021 року між ТОВ «Мані Флоу» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С., зареєстрований в реєстрі за № 632; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57012795 від 10 березня 2021 року на підставі якого внесено запис (перенесено із запису № 5464207) до розділу «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким змінено іпотекодержателя з ТОВ «Мані Флоу» на [PERSON] щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним № 832445280000, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . У травні 2023 [PERSON] дізналась, що 03 грудня 2019 року ПАТ «БГ БАНК» уклало з ТОВ «Мані Флоу» договір про відступлення права вимоги, посвідчений 03 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B. C., реєстровий № 3368. Відповідно до п. 1.1. Договору від 03 грудня 2019 року ПАТ «БГ БАНК» відступило на користь ТОВ «Мані Флоу» право вимоги за договором про іпотечний кредит від 11 квітня 2008 року № 735-100/ФК-08 з урахуванням усіх змін та доповнень внесених до нього, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , іпотечним договором від 11 квітня 2008 року № 735-100/2фкіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І. А. та зареєстрованим в реєстрі за № 2396 із всіма змінами та доповненням, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] . Згідно з п. 1.3. Договору від 03 грудня 2019 року предметом іпотеки за Договором іпотеки є квартира. 10 березня 2021 року між ТОВ «Мані Флоу» та [PERSON] укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B. C. Відповідно до п. 1.1. Договору від 10 березня 2021 року ТОВ «Мані Флоу» відступило на користь [PERSON] всі права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, предметом іпотеки за яким є квартира. Відповідно до п. 1.2. Договору від 10 березня 2021 року, ціна відступлення права вимоги складає 35 000, 00 грн. При цьому слід зазначити, що сума кредиту за кредитним договором становить 1 000 000, 00 грн. Таким чином, відповідно до умов договору від 10 березня 2021 року відступлено право вимоги за ціною, яка є значно меншою за суму кредиту. Попередній кредитор ТОВ «Мані Флоу» не перебував у процедурі ліквідації та не був позбавлений банківської ліцензії договір від 10 березня 2021 року є таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки покупець - фізична особа [PERSON] не мала відповідної ліцензії. Ураховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), відступлення права за договором іпотеки теж було неправомірним. Отже, підстав для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки не було, а прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B. C. рішення на підставі договору від 10 березня 2021 року є неправомірним та підлягає скасуванню. Позивач вважає, що [PERSON] має право в будь-який час вчинити дії направлені на звернення стягнення на квартиру, що в будь-кому разі порушить права та інтереси позивача, а саме обтяження квартири вже порушує права та інтереси позивача, оскільки робить неможливим вчинення дій щодо власності позивача. У своїх поясненнях на позов відповідач не визнав позовних вимог, представник заперечував проти його задоволення, зазначаючи, що оспорюваний позивачкою договір не порушує її прав, оскільки укладений у відповідності до норм закону. Відповідач приватний нотаріус Войтовський В. С. у своїх поясненнях заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що всі нотаріальні і реєстраційні дії вчинені у відповідності до законодавства. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 29 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 06 травня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 07 травня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача юридичної особи /а. с. 54-57/. 21 травня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 59/. 22 травня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження і призначено до розгляду у загальному порядку /а. с. 60-61/. 22 серпня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 67/. 10 жовтня 2024 року за допомогою Електронного суду надійшли пояснення відповідача ТОВ «МАНІ ФЛОУ» на позов, у яких також представник просив розглядати справу у відсутність представника сторони і відмовити у повному обсязі у позові /а. с. 72-92/. 12 грудня 2024 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] подав у судовому засіданні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, яке ухвалою суду, постановленою на місці, після заслуховування думки присутніх учасників, залишено без задоволення /а. с. 110/. 20 лютого 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів /а. с. 131-133/. 21 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли витребувані судом письмові докази /а. с. 138-168/. 17 червня 2025 року ухвалою суду, постановленою на місці, прийнято до спільного розгляду заяву позивача про зміну предмету позову. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив задовольнити з підстав, наведених у ньому. Представник третьої особи підтримав позов і просив задовольнити позов. Представник відповідача ТОВ «Мані Флоу» не з`явився у судове засідання, у письмових поясненнях просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач приватний нотаріус Войтовський В. С. надав свої пояснення разом з витребуваними у нього письмовими доказами, просив відмовити у задоволенні позовних вимог і розглядати справу у його відсутність. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. ПАТ «Український промисловий банк» (у подальшому перейменований на ПАТ «БГ Банк») та [PERSON] 11 квітня 2008 року було укладено договір про іпотечний кредит № 735-100/ФК-08, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 1 000 000, 00 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 14 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається строком погашення не пізніше 10 квітня 2038 року. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором про іпотечний кредит, про що між Банком та [PERSON] 11 квітня 2008 року укладено Іпотечний договір № 735-100/Zфкін-08, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І. А., що зареєстровано в реєстрі за № 2396, на підставі якого Банку в іпотеку було передано нерухоме майно: трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 70,80 кв м. 27 лютого 2015 року, на підставі постанови Правління Національного банку України від 26 лютого 2015 року № 134, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 43 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БГ БАНК» строком на 1 рік з 27 лютого 2015 року по 26 лютого 2016 року. 11 лютого 2016 року Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 146 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» на два роки по 26 лютого 2018 року. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31 травня 2017 року №2214 з 06 червня 2017 року призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» Луньо І. В. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01 лютого 2018 року № 305 строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» продовжено на один рік по 26 лютого 2019 року включно. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31 січня 2019 року №218 строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» продовжено на один рік по 26 лютого 2020 року включно. За результатами проведених заходів щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, 24 жовтня 2019 року відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу активів (майна) ПАТ «БГ БАНК», переможцем яких у відповідності до Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-10-01-000088-b (надається в додатках), стало ТОВ «МАНІ ФЛОУ», код ЄДРПОУ 42739750. Придбані активи оформлені відповідними договорами про відступлення майнових прав та прав вимог до боржників, у відповідності до яких ТОВ «МАНІ ФЛОУ» заміщає ПАТ «БГ БАНК» у всіх правовідносинах, які склалися між ПАТ «БГ БАНК» та боржниками. 28 листопада 2019 року між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «МАНІ ФЛОУ» укладений договір № 11/2019-10 відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, у відповідності до умов якого Банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника та заставодавцiв та/або іпотекодавців, поручителів зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитним договором та договорами іпотеки, застави, поруки з урахуванням ycix змін, доповнень i додатків до них. Крім того, 03 грудня 2019 року між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «МАНІ ФЛОУ» укладений Договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за Договором іпотеки, що посвідчений Літвінчуком І. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11 квітня 2008 року за реєстровим № 2396, за умовами якого ПАТ «БГ БАНК» відступив ТОВ «МАНІ ФЛОУ» право вимоги за Договором про іпотечний кредит №735-100/ФК-08 від 11 квітня 2008 року, укладеного ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , ПАТ «БГ БАНК» відступив ТОВ «МАНІ ФЛОУ» право вимоги за Іпотечним договором № 735-100/Zфкін-08 від 11 квітня 2008 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] . Отже, ТОВ «МАНІ ФЛОУ» набуло прав нового кредитора та правонаступника всіх прав та обов`язків за Кредитним договором № 735-100/ФК-08 від 11 квітня 2008 року, за Іпотечним договором 735-100/Zфкін-08 від 11 квітня 2008 року. ПАТ «БГ Банк» (код ЄДРПОУ 20717958) ліквідовано 26 лютого 2020 року. 10 березня 2021 року ТОВ «МАНІ ФЛОУ» та [PERSON] уклали договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С., відповідно до якого [PERSON] набула право вимоги за кредитним договором № 735-100/ФК-08 від 11 квітня 2008 року, за Іпотечним договором 735-100/Zфкін-08 від 11 квітня 2008 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої, другої ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 «Щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку»« визначено, що положення частини першої статті 23 Закону № 898 (щодо правонаступництва іпотекодавців) не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України зазначає, що положення частини першої статті 23 Закону № 898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Якщо не було досягнути жодної з підстав вказаних у статті 17 Закону України «Про іпотеку» щодо припинення іпотеки, то відсутність запису про іпотеку не є підставою вважати, що іпотечний договір припинився чи кредитор не може задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна. Такий висновок був зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду № 668/9978/15-ц від 29 травня 2019 року. Також, скасоване рішення суду не створює жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому, навіть за відсутності запису про іпотеку у реєстрі та за відсутності факту оскарження рішення державного реєстратора про вилучення такого запису іпотека підлягає відновленню з моменту внесення першого запису про обтяження. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 199/7135/16-ц від 18 листопада 2020 року; № 916/1031/19 від 08 жовтня 2020 року; № 761/24810/14-ц від 01 жовтня 2020 року; № 175/807/15 від 09 вересня 2020 року; № 202/5323/16-ц від 10 серпня 2020 року; № 643/4636/16-ц від 08 липня 2020 року; № 496/2012/17 від 24 квітня 2020 року; № 0418/6189/2012 від 05 лютого 2020 року; № 646/4428/16-ц від 22 січня 2020 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі N 161/6253/15-ц (провадження N 14-32цс20) наведено правовий висновок, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Отже, з урахуванням вищенаведеного, слід дійти висновку, що незалежно від здійснених дій щодо відчуження (перепродажу, переоформлень) предмета іпотеки, зазначене майно зберігає статус іпотечного майна, а до нового власника цього майна перейшли всі права і обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (перше речення). Ці положення збігаються з положеннями абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року N 1952-IV зі змінами, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено визначення поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину (п. 5 ч. 1 ст. 2); речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону N 1952, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3). З аналізу наведених положень Закону N 1952 випливає, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження. Частиною першою ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно із ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено Законом; іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави припинення іпотеки, зокрема: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)». Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно з частиною другою статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. У постанові Другої палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що «тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним». Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. За результатами розгляду такого спору суд вирішує питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлює не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначає, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна правова позиція викладена в постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договором про відступлення права вимоги, укладений 10 березня 2021 року ТОВ «Мані Флоу» та [PERSON] , жодним чином не порушує прав позивачки. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed