Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У травня 2019 року [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна подружжя та з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог від 26.11.2019 (надійшла до суду 28.11.2019 а.с.39-40 т.2) та заяви про часткову зміну предмету позову від 04.03.2021 (а.с.83-85 т.2) позивач просить суд : 1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки в період з 06.11.2005 по 10.07.2006; 2) визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : - квартиру [ADDRESS] , та складається з двох житлових кімнат, загальною площею 60,1 кв.м., в тому числі житловою площею 29,9 кв.м; - грошові кошти, внесені [PERSON] до статутних капіталів ТОВ «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 37693070) в розмірі 20000,00 грн. та ТОВ «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987) в розмірі 69600,00 грн.; - доходи [PERSON] , отримані ним від підприємницької діяльності за період 06.11.2005 -11.05.2016; - грошові активи [PERSON] , отримані ним в період спільного проживання, в розмірі 187000,00 грн., 27300,00 доларів США та 25000,00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача; 3) в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності: - на частки квартири [ADDRESS] Бориспіль Київської області, яка зареєстрована за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданим виконавчим комітетом Бориспільської міської ради 24 лютого 2011 року, як ідеальну частку в спільному майні подружжя; - на 1/2 частку вартості частки учасника [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 37693070) станом на 10.05.2016; на 1/2 частку вартості частки учасника [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987) станом на 01.12.2014; - на 1/2 частину доходів від підприємницької діяльності, отриманих [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005 - 11.05.2016; - на 1/2 частину доходів ТОВ «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 37693070) за період з 12.10.2011 по 11.05.2016 та ТОВ «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987) за період з 25.12.2007 по 11.05.2016; - на 1/2 частину грошових активів [PERSON] , отриманих ним в період спільного проживання, в розмірі 93500,00 грн., 13650,00 доларів США та 12500,00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача, загалом - 785952,00 грн.; 4) в порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію: - половини вартості частки учасника [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 37693070) станом на 10.05.2016 та у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987) станом на 01.12.2014; - половини вартості доходів від підприємницької діяльності, отриманих [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005-11.05.2016; - половини вартості майна, яке придбане [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005 -11.05.2016; - половини доходів ТОВ «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 37693070) за період з 12.10.2011 по 11.05.2016 та ТОВ «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987) за період з 25.12.2007 по 11.05.2016; - половини грошових активів [PERSON] , отриманих ним в період спільного проживання, в розмірі 93500,00 грн., 13650,00 доларів США та 12500,00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача; загалом - 788 044,00 грн.; -вирішити питання щодо розподілу судових витрат: стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи (судовий збір, витрати на правничу допомогу, витрати на оцінку майна, проведення експертиз та інше. Позов обґрунтований наступним. З 06 листопада 2005 року позивач розпочала спільне проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу. Вони проживали з батьками відповідача та у квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] . В цей період вони мали спільний бюджет, вели спільний побут, підтримували взаємні права й обов`язки, планували спільне майбутнє.. Позивач вела облік і здавала звітність по ФОП [PERSON] . Інших зареєстрованих шлюбів у цей час сторони не мали. 11.01.2006 з метою придбання окремого житла, за її згодою, відповідачем було укладено з Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» Договір №2-70/2006 інвестування будівництва житлового будинку (209-квартирний будинок, ШИФР С-209, адреса: [ADDRESS] ), перший внесок за яким в розмірі 39425,50 грн. згідно квитанції №351 від 07.06.2006. Позивач вказує, кошти на перший внесок в сумі 30000,00 грн. надала в борг її мати, [PERSON] . З метою виконання обов`язків за Договором інвестування 07.06.2006 за 4 дні до реєcтрації шлюбу, за її згодою, між відповідачем та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено Кредитний договір №014/5022/74/36656, за яким кредитор надав відповідачу валютний кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 32000,00 доларів, строком кредитування на 240 місяців на період з 07.06.2006 по 07.06.2026. Одночасно за її згодою та у її присутності, відповідач уклав Договір іпотеки від 07.06.2006. Отримані в кредит кошти в сумі 160000,00 грн. були перераховані за Договором інвестування будівництва. 11 липня 2006 року сторони уклали шлюб, у якому в них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Протягом 2006-2011 років за рахунок спільних коштів вони сплачували кредит та проценти. Це були подаровані на весілля кошти, заробітна плата позивача, доходи від підприємницької діяльності відповідача. Зазначає, що у цей період вона працювала : 1) 02.08.2004 - 16.10.2006 р.р. - ДП «Кліо-Виробництво» - головним бухгалтером; 2) 17.10.2006 - 06.11.2006 р.р. - ТОВ «Агро-Інтер» - першим заступником головного бухгалтера; 3) 07.11.2006 - 19.11.2010 р.р. - ДП «Кліо-Виробництво» - начальником фінансового відділу; з 01.12.2006 р. - за переводом головним бухгалтером; 4) 01.08.2007 - 31.07.2013 р.р. - ТОВ «Агропромторгсервіс-ЛТД» - за сумісництвом - головним бухгалтером, з 20.11.2010 р. - за переводом фінансовим директором; 5) 01.08.2013 - 12.10.2013 р.р. - ТОВ «Моноліт.нет» - внутрішнім аудитором. У період з листопада 2007 року по листопад 2010 року та з липня 2011 року по липень 2015 року вона отримувала одноразову допомогу при народженні першої та другої дитини відповідно та щомісячну допомогу, а також продовжувала працювати. Відповідач в цей період здійснював підприємницьку діяльність. До 24 лютого 2011 року їм вдалося повністю виплатити кредит. Отриману від забудовника 2-кімнатну квартиру було оформлено на ім`я відповідача на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, яке видано виконавчим комітетом Бориспільської міської ради 24 лютого 2011 року. Під час шлюбу відповідач став засновником ТОВ «Моноліт.нет» та ТОВ «Інтро.нет», здійснювалася купівля устаткування та обладнання для здійснення підприємницької діяльності. Згодом їх подружні відносини стали погіршуватися, почастішали сварки на ґрунті постійних зрад чоловіка, психологічного насилля по грошовому питанню. Відповідач став приховувати від неї розмір реального прибутку від своєї підприємницької діяльності. Фактичні сімейні відносини припинилися в січні 2014 року. Після чергової сварки відповідач змінив замок в квартирі, і вона з дітьми була вимушена перейти жити у придбану в 2-кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що, квартира була непридатна для проживання в ній. Необхідно було першочергово робити первинний ремонт: проводити електропроводку, встановлювати сантехніку, штукатурити стіни, покривати підлогу. Для цього вона отримала від своєї матері [PERSON] за договором пожертви від 10.02.2015 кошти в сумі 82133,00грн., 31.08.2014 позику в сумі 68000,00 грн.. Внаслідок проведеного ремонту вартість спірної квартири істотно збільшилась через поліпшення та ремонтні роботи. Загалом на поліпшення та ремонт спірної квартири позивачем було витрачено особисті кошти в розмірі 148383,15 грн. Відповідач участі у ремонті не брав та грошима не допомагав. Постановою Апеляційного суду Київської області від 11.05.2016 шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2016 з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини усі видів його заробітку (доходу), а також додаткові витрати на дітей на загальну суму 3455,00 грн. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 02.06.2017 було стягнуто додаткові витрати на дітей в розмірі 14439,20 грн.. Постановою Київського апеляційного суду від 11.12.2018 було стягнуто з [PERSON] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 18080,72 грн. Враховуючи, що тривалий час відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачував аліменти на утримання дітей, добровільно не приймав участі в додаткових витратах на дітей, не приймав участі в здійсненні поліпшень та ремонті квартири, а також не брав участь в утриманні квартири і сплаті комунальних послуг, яку було отримано від забудовника, при вирішенні спору про поділ майна просить суд відступити від засади рівності часток подружжя відповідно ч.2 ст.70 СК України. А також на підставі ч.3 ст.70 СК України збільшити її частку, оскільки з нею проживають двоє дітей. Також стверджує, що під час шлюбу відповідач за спільної згоди та в інтересах сім`ї за грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання зробив вклади до статутного фонду та створив товариства з обмеженою відповідальністю, ставши їх учасником: - ТОВ «Інтро.нет», дата створення якого 12.10.2011 року, розмір статутного капіталу - 20000,00 грн., розмір внеску до статутного фонду - 20000,00 грн. - ТОВ «Моноліт.нет», дата створення якого 25.12.2007 року, розмір статутного капіталу на момент державної реєстрації- 46000,00 грн., розмір внеску до статутного фонду [PERSON] - 11500,00 грн.; розмір статутного капіталу на момент державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи 02.12.2014 року -116000,00 грн., розмір внеску до статутного фонду [PERSON] - 69600,00 грн. Зазначає, що 19.06.2013 року за погодженням з позивачем та за рахунок спільних коштів відповідач вніс до статутного фонду ТОВ «Моноліт.нет» додатково 58100,00 грн. та спільна частка в статутному фонді склала 69600,00грн. 02.12.2014 відповідач без згоди та відома позивача, поза її волею переоформив та вніс зміни до складу засновників. Спільно набуту частку в статутному фонді ТОВ «Моноліт.нет» в розмірі 69600,00 грн. відповідач переоформив на свою матір [PERSON] , викупив за спільні кошти у [PERSON] та [PERSON] частки в уставному фонді на суму 46400,00 грн., які оформив на себе. Після переоформлення статутний фонд був перерозподілений між засновниками Без згоди позивача та без її відома відповідач переоформив 60% статутного фонду підприємства на свою матір [PERSON] , яка стала співвласником ТОВ «Моноліт.нет», але не мала жодного відношення до діяльності ТОВ «Моноліт.нет» та фактично не вносила кошти до статутного фонду. 07.03.2018 відповідач без згоди та відома позивача, поза її волею переоформив та вніс зміни до складу засновників, а саме: переоформив спільну частку з уставному фонді в розмірі 46400,00 грн. на [PERSON] . Враховуючи, що внески до статутних фондів ТОВ «Інтро.нет» та ТОВ «Моноліт.нет» здійснювалися відповідачем під час шлюбу за рахунок коштів, які були спільною власністю подружжя, в інтересах сім`ї, позивач вважає, що відповідно до ч. 1 ст.70 СК України та ч.2 ст.364 ЦК України має право на компенсацію половини вартості частки часника [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 39466731) станом на 10.05.2016 та у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987) станом на 01.12.2014. Вважає, що має право на половину вартості доходів ТОВ «Інтро.нет» за період з 12.10.2011 по 11.05.2016 та ТОВ «Моноліт.нет» за період з 25.12.2007 по 11.05.2016. Крім того, під час шлюбу за спільної згоди з позивачем та за грошові кошти, що набуті подружжям під час їх спільного проживання відповідачем були заощаджені кошти в розмірі 27300,00 доларів США та 187000,00 гривень, які зберігаються у відповідача в готівковій формі та 25000 доларів США, які він позичив третім особам без згоди позивача. На підставі ч.2 ст.61 СК України позивач вважає, що задекларовані відповідачем грошові активи в розмірі 187000,00 грн., 27300,00 доларів США та 25000,00 доларів США, які позичені треті особам, є об`єктами права спільної сумісної власності, оскільки набуті в період шлюбу, а джерелом їх набуття є спільна праця подружжя. На підставі ч.2 ст.61, ст.69 та ч.1 ст.70 СК України просить поділити зазначені кошти як спільну сумісну власність подружжя, а саме: визнати за позивачем право власності на половину доходів [PERSON] , отриманих ним у період спільного проживання, в розмірі 93500,00 грн., 13650,00 доларів СІНА та 12500,00 доларів США. позичені третім особам без згоди Позивача, та стягнути з відповідача відповідну компенсацію, враховуючи курс НБУ на 04.05.2019 (36,56 грн. за 1 долар США) загалом на суму 785952,00 грн. Також вказує, що відповідач здійснював підприємницьку діяльність як ФОП [PERSON] , та отримував дохід від підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок [NUMBER] . За рахунок цих коштів відповідач здійснював придбання обладнання для ведення підприємницької діяльності; проводив оплату оренди приміщень, доступу до мережі інтернет, податків, за надання у користування каналів зв`язку безпровідної телекомунікаційної мережі, абонентської плати за обслуговування банківського рахунку та мав інші підприємницькі трати, а також перераховував з розрахункового рахунку кошти на власну корпоративну карту № [NUMBER] та використовував їх у власних цілях, а не в інтересах сім`ї. Зазначає, що за період з 01.01.2009 по 31.01.2011 відповідач перерахував з розрахункового рахунку та витратив на власні потреби без погодження з позивачем на загальну суму 421949,00 грн. З урахуванням викладеного просить визнати за нею право власності на 1/2 частину доходів від підприємницької діяльності, отриманих [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005 - 11.05.2016, та стягнути з відповідача на її користь половину вартості доходів від підприємницької діяльності, отриманих [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005-11.05.2016 та половину вартості майна, яке придбане [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005 -11.05.2016. 12.04.2021\~від представника\~залученої до\~участі у\~справі третьої\~особи ТОВ\~«Моноліт.нет»\~адвоката Сацика\~Р.В.\~до суду\~надійшли письмові\~пояснення (т.2\~а.с.238-240), відповідно до яких зазначає, що згідно п.28 постанови №11 від 21.12.2007 Пленуму Верховного Суду України внесок до статутного капіталу не визнається спільною власністю, а тому внески до статутного капіталу ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ» не можуть бути об`єктом права спільної власності та не можуть бути відчуженими. Вказує, що [PERSON] не є учасником товариства, а також що в матеріалах справи відсутні докази спільного вкладення коштів до статутного капіталу. А також зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі №6-61цс13 від 03.07.2013 право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 СК України були використані одним з подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Звертає увагу, якщо на момент здійсненні купівлі частки обидва подружжя надали свою згоду на такий варіант розпорядження спільними коштами, то той з подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів, а не на компенсацію вартості його частки. Якщо розмір дивідендів значний і вони дійсно виплачуються, дружина може заявити вимоги про отримання частки одержаних дивідендів (якщо є рішення ТОВ про їх виплату і вони ще не використані). У випадку, коди дивіденди були нараховані під час шлюбу, однак на момент поділу майна ще невиплачені, то вони ще не перебувають у власності їх отримувача та не повинні підлягати поділу. ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ» рішення про виплату дивідендів приймались тільки з 2018 року, до цього часу розподілення чистого прибутку між учасниками Товариства не здійснювалось, а отже вимога про стягнення дивідендів за період з 25122007 по 11.05.2016 задоволенню не підлягає. Також звертають увагу, що відповідно до п.3.6 Статуту ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ» при виході учасника з Товариства йому виплачується вартість часини майна Товариства пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з Товариства, і в строк 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою Товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув виплачується належна йому частина прибутку, одержаного Товариством в даному році до моменту його виходу. При виході з Товариства [PERSON] отримав свою частку в майні товариства, але не перебуваючи у шлюбі з позивачем, тому вимоги позивача про виплату вартості частки, отриманої відповідачем вже після розірвання шлюбу задоволеними бути не можуть. 12.04.2021\~від представника\~залученої до\~участі у\~справі третьої\~особи ТОВ\~«Інтро.нет»\~адвоката Сацика\~Р.В.\~до суду\~надійшли письмові\~пояснення (т.2\~а.с.253-255), відповідно до яких також зазначає, що внесок до статутного капіталу не визнається спільною власністю, а тому внески до статутного капіталу ТОВ «ІНТРО.НЕТ» не можуть бути об`єктом права спільної власності та не можуть бути відчуженими. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази спільного вкладення коштів до статутного капіталу. Ухвалою судді від 06.06.2019 було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.377-380). Ухвалою від 05.07.2019 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (т.1 а. с. 384-386). Ухвалою суду від 25.09.2020 було прийнято до розгляду заяву про часткову зміну предмету спору від 04 березня 2020 року та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТРО.НЕТ» (код ЄДРПОУ -37693070) та Товариство з обмеженою відповідальністю «МОНОЛІТ.НЕТ» (код ЄДРПОУ -35651987) (т.2 а.с.127,129-131). Ухвалою суду від 21.07.2021 було частково задоволено клопотання представника позивача Малиновської А.Б. та витребувано докази з АТ «Райффазен Банк Аваль», АТ КБ «ПриватБанк», Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», Головного управління ДФС у Київській області, ТОВ «Моноліт.нет» (т.3 а.с. 115-116, 121-125). Ухвалою суду від 21.07.2021 в задоволенні клопотання представників позивача адвокатів Крикуна П.А. та Малиновської А.Б. про призначення комплексної судової товарознавчої та економічної експертизи відмовлено (т.3 а.с. 114, 117-120). Ухвалою суду від 09.11.2021повторно витребувано докази в АТ КБ «ПриватБанк» (т.3 а.с. 149-154). Ухвалою суду від 21.01.2022 клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено, повторно витребувано докази у АТ КБ «ПриватБанк», Головного управління ДПС у Київській області, у Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (т.3 а.с.221-226). Ухвалою від 08.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (т.7 а.с.14). Протокольною ухвалою від 10.04.2025 за клопотанням представників сторін було визнано недоцільним виклик раніше заявлених свідків, а також за заявою представника позивача було залишено без розгляду клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи спірної квартири (т.3 а.с.194-197). Протокольною ухвалою від 10.04.2025 було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи про визначення дійсної вартості майна ТОВ «Моноліт.нет», ТОВ «Інтро.нет» (т.3 а.с.198-202). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Боднар Б.Є. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Вважає, що в матеріалами справи доведено факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю до реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, а також, що ремонті роботи були проведені позивачем за особисті кошті, у тому числі які були їй передані її матір`ю за договором позики та договором пожертви, та що внаслідок проведеного ремонту істотно збільшилася вартість квартири. Вважає доведеним, що відповідач отримував дохід від підприємницької діяльності, а також за рахунок спільних коштів зробив внески у статутні капітали залучених до участі у справі третіх осіб. Вважає, що позивач має право на частки отриманого доходу, а також на відповідну частку у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» та ТОВ «Інтро.нет». Представники відповідача [PERSON] адвокати Лук`янова Н.М., Кузьменко В.О. проти задоволенні позову заперечували, вважають їх необґрунтованими і недоведеними. Відповідач заперечує факт спільного проживання з позивачкою до реєстрації шлюбу 11.07.2006, відповідні докази відсутні. Фото, надані відповідачем, свідчать, що в січні 2006 року сторони перебували у стосунках з іншими особами, а познайомилися лише у лютому 2006 року. Договір інвестування, іпотеки та кредиту було укладено до шлюбу, що виключає їх оформлення як спільне майно. Розписка позивачки від 07.06.2006 про нібито позику від матері 30?000 грн не підтверджує спільного проживання. Проживання дітей із позивачкою не є підставою для збільшення її частки. 07.06.2006 року [PERSON] сплатив перший внесок за інвестиційним договором (39425,50 грн, або 19,76% вартості об`єкта), що є його особистою власністю. Повна оплата (199425,50 грн) здійснена до шлюбу, зокрема за рахунок кредиту банку «Аваль» в сумі 160000 грн, залученого [PERSON] самостійно, без участі позивачки, яка не була поручителем і згоди не давала. Кредит обслуговував сам [PERSON] як ФОП, що підтверджується банківськими виписками. Позивачка не довела своєї фінансової участі: її дохід за 20052007 роки був незначним (813 тис. грн на рік). Розписка про позику і договір пожертви не підтверджують набуття нею права власності або збільшення частки. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів на її рахунок або на рахунок забудовника. Розписку вважають сумнівною, адже згаданий у ній кредитний договір не передбачав внесення авансу. Ремонт квартири здійснювався переважно у 20122014 роках. Позивачка при цьому стверджує, що з 2014 року вони жили окремо, але одночасно вимагає частку з доходів відповідача як спільне майно, тоді як власні кошти вважає особистими тобто займає взаємовиключні позиції. Відповідач вніс майже 20% вартості квартири до шлюбу, отже ця частка - його особиста власність. Інші 4/5 сплачені в шлюбі, тому можуть вважатися спільною сумісною власністю. З урахуванням цього, вважають, що відповідачу належить 3/5 частини квартири (1/5 особиста + 2/5 спільна), а позивачці лише 2/5. Щодо підприємницьких доходів: [PERSON] вів діяльність як ФОП, надаючи послуги інтернет-зв`язку. Позивачка мала доступ до документації та рахунків, допомагала в бухгалтерії, визнає, що кошти з рахунку ФОП витрачалися на господарську діяльність, оплату оренди, податків тощо. Доказів, що ці кошти витрачались на особисті потреби, не надано. Позивачка перебувала у декретній відпустці у 2007 і 2011 роках, тож тягар утримання сім`ї, включно з виплатою кредиту (повністю погашено у 2011), лежав на відповідачеві. Щодо поділу майна ФОП вказують, що позивачка не конкретизувала, яке саме майно просить поділити, і не заявляла вимоги про визнання його об`єктом спільної власності. Доходи ТОВ це власність юридичної особи, а не її учасників. Учасник має право лише на дивіденди, якщо вони виплачувались. Позивачка не надала доказів, що відповідач отримував дивіденди під час перебування учасником ТОВ. Щодо грошових активів у деклараціях: зазначені суми не є спільним майном, оскільки можуть включати кошти, позичені третім особам, у тому числі членами сім`ї відповідача його батьками. Вимоги про частку у статутному капіталі ТОВ бездоказові, оскільки позивачка не навела даних: щодо суми внеску до статутного капіталу; походження коштів (спільні чи ні); частки відповідача як учасника. Жодного доказу не подано. Представник третіх осіб ТОВ «Моноліт.нет» та ТОВ «Інтро.нет»- адвокат Сацик Р.В. проти позову заперечував, вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту, не конкретизувала та не доведена заявлені вимоги. Вважає, що не надано доказів, які б свідчили про те, що внесків до статного капіталу були зроблені за рахунок спільних коштів подружжя, чи без відома та згоди позивача. Звертає увагу, що рішення про виплату дивідендів у зазначений позивачем період не приймалися, доказів протилежного не надано. Вважає, що заявляючи позовні вимоги, позивачка мала чітко зазначити, яка сума підлягає стягненню, надавши докази, того: яка сума коштів була внесена до статутного капіталу товариства; що ці коштами саме спільними коштами подружжя; яка частка відповідача як учасника в даному товаристві, виходячи із його внеску до статутного капіталу тощо. Однак, такі докази в справі відсутні. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши оригінали наданих письмових доказів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що у період з 11 липня 2006 року по 11 травня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року (справа №359/11435/15-ц), залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого повторно 21 червня 2011 року, та копіями відповідних судових рішень ( т.1 а.с.41,44,45). У шлюбі у сторін народилися двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , - що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження серія [NUMBER] від 29.11.2007 та серія [NUMBER] від 28.07.2011 (т.1 а.с.42,43). Суд звертає увагу, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу [PERSON] та без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року, яким було розірвано шлюб між подружжям [PERSON] , Апеляційний суд Київської області у своїй ухвалі від 11 травня 2016 року вказав, що в судовому засіданні як позивачем так і відповідачем був визнаний факт припинення сімейних відносин із січня 2014 року (а.с.45). Як зазначає позивач, та що підтверджується наданими копіями судових рішень, а також даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2016 року у справі №359/10588/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2016 року, з урахуванням ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 16 вересня 2016 року (наявна в ЄДРСР) було частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.11.2015 року та до досягнення дітьми повноліття. А також стягнуто додаткові витрати в сумі 3455 гривень (т.1 а.с.46-49). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2017 року (справа №359/9950/16-ц), залишеним в цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на дітей в розмірі 10888,00 грн. (т.1 а.с.50-52). Крім того, вказаною постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 18080,72 грн. (т.1 а.с.53-58). Також встановлено, що 11.01.2006 відповідач [PERSON] (Інвестор) уклав з Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (Виконавець) Договір №2-70/2006 інвестування будівництва житлового будинку (т.3 а.с.77, 166), відповідно до якого виконавець зобов`язався своїми силами та засобами, за рахунок залучених від Інвесторів коштів, збудувати і передати Інвестору обумовлене житло (об`єкт інвестування). Об`єкт інвестування за договором : двокімнатна квартира загальною площею 59,53 кв.м., житловою площею 29,54 кв.м, квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] , шифр С-209. Запланований термін здачі будинку 1 квартал 2007 року. За цим Договором Інвестор перераховує на рахунок фінансування будівництва Виконавцю кошти у розмірі 199425,50 грн. до 07 червня 2006 року, чим сплачує 59,53 кв.м. Вартість 1 кв.м. на день укладення договору становила 3350,00 грн. Згідно із листом №1081/5 від 26.12.2008 ДП МОУ «Укрвійськбуд» повідомило інвестора [PERSON] про те, що згідно із уточненням БТІ загальна площа квартири [ADDRESS] складає 60,10 кв.м., що перевищує площу зазначену в інвестиційному договору №2-70/2006 від 11.01.2006. Заради належного виконання умов даного Договору, згідно п.3.4 просили погасити заборгованість у розмірі 1909,50 грн., що відповідає 0,57 кв.м. (т.3 а.с.167) Згідно із Довідкою №60/7 від 08.10.2010 ДП МОУ «Укрвійськбуд», виданої відповідачу [PERSON] про те, що зобов`язання по інвестиційному договору №2-70/2006 від 11.01.2006 ним виконані та заборгованості по проінвестованій квартирі [ADDRESS] згідно даного договору він не має (т.3 а.с.169). Встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] , була передана [PERSON] виконавцем Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» згідно із Актом №123/2010 від 08.10.2010 (т.3 а.с.79, 168). Всього передано квартиру загальною площею 60,1 кв.м. Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 165716183 від 07.05.2019 т.1 а.с.95-96) право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за відповідачем [PERSON] 24.02.2011 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.02.2011 Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради. Як визнано сторонами та підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами: перший внесок за квартиру на підставі вищевказаного Договору №2-70/2006 інвестування будівництва житлового будинку від 11.01.2006 року було здійснено 07 червня 2006 року (о 15:56) в розмірі 39425,50 грн. згідно із квитанцією №351 Київської регіональної дирекції АППБ «Аваль» (т.1а.с.99). Суд звертає увагу, що на дату платежу, з урахування курсу НБУ, 39425,50 грн. було еквівалентно 7807,03 долари США. Платіж вчинений від імені [PERSON] . Будь-які дані про те, що платіж від його імені здійснено іншою особою, матеріали цивільної справи не містять. Також 07.06.2006 відповідачем [PERSON] та АППБ «Аваль», в особі начальника Голосіївського відділення №2 КРД (ф) АППБ «Аваль», було укладено Кредитний договір №014/5022/74/36656 (т.1 а.с.97-98), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 32000,00 доларів США, строком на 240 місяців на період з 07.06.2006р. по 07.06.2026р.. Процентна ставка за користування кредитом 13,25% річних. В цей же день між [PERSON] та АППБ «Аваль», в особі начальника Голосіївського відділення №2 КРД (ф) АППБ «Аваль», було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко З.М., реєстровий №12683 (т.3 а.с.75-76). Предмет іпотеки за договором право вимоги отримання у власність нерухомого майна, а саме на квартиру [ADDRESS] за Договором №2-70/2006 інвестування будівництва житлового будинку від 11 січня 2006 року, якою є квартира, та яка перейде у власність Іпотекодавця. Відомості про те, що Кредитний та/або Договір іпотеки укладалися за участі або за згодою позивача [PERSON] , вказані договори не містять. Натомість, за змістом п.3.1 Договору іпотеки Іпотекодаіець засвідчує, що на момент укладання цього Договору він є єдиним власником предмету іпотеки та уповноважений розпоряджатися предметом іпотеки, який не заставлений по іншим договорам, не перебуває в податковій заставі, на нього не накладено арешт, він не є предметом судового спору та стосовно предмету іпотеки не укладено угод із третіми особами, що можуть передбачати останнім право володіння, користування або розпорядження предметом іпотеки. Відповідно до платіжного доручення №1 від 08 червня 2006 року надані у кредит кошти в сумі 160000,00 гривень були перераховані з рахунку відповідача на рахунок ДП МО України «Укрвійськбуд» (т.1 а.с.99). Суд звертає увагу, що на дату платежу, з урахуванням курсу НБУ, вказана сума була еквівалентна 31683,17 долари США (відповідно до умов Кредитного договору сумі 32000 доларів США). Дослідженням наданих АТ «Райффайзен Банк» виписок про рух коштів по рахункам щодо погашення кредиту №014/5022/74/36656 від 07.06.2026, наданих в електронному вигляді (т.3 а.с.171,184; т.6 а.с.143, 144) встановлено, що погашення кредиту відповідачем здійснювалося з 19.06.2006 по 15.08.2011 включно. Отже погашення кредиту здійснювалося у період перебування сторін у шлюбі, окрім першого платежу за кредитом від 19.06.2006 в сумі 10711,05 грн., що на дату платежу було еквівалентно 2121,00 доларам США. У цей період відповідач здійснював підприємницьку діяльність і отримував дохід, що підтверджується наданими суду виписками з рахунків ФОП [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк», наданими в роздрукованому вигляді (т.1 а.с.320-359, т.4 а.с.1-117, т.5 а.с.1-250) та в АТ «Райффайзен банк», наданими в електронному вигляді (т.3 а.с.171,184; т.4 а.с.143, 144). Згідно із даними трудової книжки [PERSON] (т.1 а.с.107-109), індивідуальними відомостями про застраховану особу (т.1 а.с.110-111), а також виданих їй довідок за місцем роботи в ДП «Кліо-виробництво, ТОВ «Агро-інтер» (т.1 а.с.112,113), довідок Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради (т.1 а.с.114,115) у період шлюбу позивач була працевлаштована, отримувала заробітну плату, а також щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини. Даючи оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку, що жодних належних, допустимих і достатніх доказів того, що у зазначений позивачкою період з 06.11.2005 по 10.07.2006 року вони проживали з відповідачем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, суду надано не було. Як визнано сторонами, у зазначений період позивач була зареєстрована у квартирі своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Відповідач був зареєстрований і проживав у квартирі своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження факту спільного проживання з відповідачем та його батьками за вказаною адресою: [ADDRESS] , - позивачка надала копію Акту обстеження житлових і матеріально-побутових умов, датованого 23 травня 2006 року (т.1 а.с.265), який в силу вимог ч.6 ст.95 ЦПК України не береться судом до уваги. Так, за змістом позовної заяви [PERSON] зазначила, що оригінал Акту знаходиться у позивача (т.1 а.с.2- абзац перший), разом з цим на виконання ухвали суду про надання оригіналу цього акту для огляду за відповідним клопотанням представника відповідача, оригінал Акту суду наданий не був. Представник позивача вважала, що він має бути виключений з переліку доказів. Представником відповідача звернуто увагу суду на очевидну фальсифікованість документу, оскільки станом на зазначену в ньому дату 23.05.2006 року позивач не могла проживати за вказаною в ньому адресою місцезнаходження спірної квартири ( [ADDRESS] ) через відсутність присвоєної адреси, та оскільки на той момент квартира ще не була передана відповідачу ДП МОУ «Укрвійськбуд». Стороною відповідача в свою чергу надано фото докази (т.3 а.с.4-39), відповідно до яких у зазначений позивачем період сторони проводили час у різних компаніях, у тому числі: позивачка - у компанії інших чоловіків, відповідач - у компанії інших жінок. Ця обставин спростовує доводи [PERSON] про наявність у них з відповідачем до реєстрації шлюбу сталих стосунків, а також прав та обов`язків притаманних подружжю. Жодних належних доказів того, що сторони у зазначений період до реєстрації шлюбу проживали разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство позивачем суду не надано. Щодо наданих позивачем копій фіскальних чеків зі склад-магазину «Фоззі» (т.2, а.с.1423), суд зазначає, що їхній зміст не дозволяє встановити, хто саме здійснював покупки, за чий рахунок вони були оплачені, та для кого саме призначалися придбані товари. Надана представником відповідача роздруківка спілкування між [PERSON] та [PERSON] за період січень лютий 2006 року (т.3 а.с.70-74), яка спростовує доводи позивача, що їх спільного з відповідачем проживання однією сім`єю у цей період, на переконання суду, не може бути врахована як належний доказ. Оскільки в ході судового розгляду виявилося неможливим отримати відповідні пояснення позивачки з цього приводу, так як з початком повномасштабного вторгнення РФ в Україну [PERSON] виїхала за межі України. Ідентифікувати осіб, які ведуть переписку, встановити її справжність, без визнання цієї обставини стороною позивач чи без відповідного висновку експерта, є неможливим. Такого висновку експерта суду надано не було. Крім того, суд критично оцінює надану позивачем розписку, датовану 07.06.2006 (т.1 а.с.360), написану від імені [PERSON] в м.Бориспіль про отримання у борг у [PERSON] , [INFO] , матері позивачки, грошові кошти у сумі 30000,00 грн. для сплати першого внеску за кредитним договором №014/5022/7436656 від 07.06.2006, укладеним [PERSON] ( цивільним чоловіком [PERSON] ) з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» для інвестування у будівництво житлового будинку від 11.01.2006 209-квартирний будинок, шифр С-209 за адресою: [ADDRESS] . Які вона зобов`язується повернути в повному обсязі до 31 грудня 2010 року. Відповідач не визнає факт отримання цих коштів та використання їх для здійснення першого внеску за квартиру. На користь цих заперечень відповідача свідчить, зокрема, та обставина, що згаданий у розписці Кредитний договір, а також Договір іпотеки були укладені в м.Києві, в один день з розпискою - 07.06.2006. В цей же день був здійснений вищевказаний платіж на суму 39425,50 грн., також у м.Києві. При цьому, як стверджує позивач у позовній заяві, за її присутності. Разом із з цим розписка про отримання коштів була написана в м.Борисполі Київської області. Жодних доказів того, що відповідач був обізнаний про факт її складання та її зміст, позивачем надано не було, як і не надано доказів того, що вказані у розписці кошти були передані [PERSON] та використані ним для здійснення платежу за Договором інвестування будівництва житлового будинку згідно із квитанцією №351 від 07.06.2006. Суд звертає увагу, що зміст розписки надто деталізований: вказані особисті та паспортні дані зазначених в ній осіб, адреси реєстрації, навість адресу проживання позивача ( [ADDRESS] ) та мету позики сплату першого внеску за кредитом [PERSON] для інвестування у будівництво спірної квартири. Однак, позивачка не залучила самого відповідача до складання чи підписання цієї розписки як особу, для якої, нібито, призначались кошти. Так само не доведено факт її проживання за вказаною адресою в [ADDRESS] , чи наявність цивільного шлюбу на той момент. Суд звертає увагу, що для договору позики в розмірі що не менш як в десять разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян встановлена обов`язкова письмова форма договору, тому досягнення сторонами усіх істотних його умов має доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім свідчень свідків, що слідує з вимог ст.ст.218, 1047 ЦК України. Тому залучення для складання розписки зазначеного в ній свідка - [PERSON] , явку якої до суду стороною позивача забезпечено не було, не може бути належним підтвердженням викладених в розписці обставин, окрім факту її складання позивачем. За таких обставин суд погоджується із запереченнями представників відповідача, що надана розписка не може бути належним доказом на підтвердження вказаних в ній обставин: що на момент її складання (07.06.2006) позич [PERSON] проживала за вказаною адресою батьків відповідача : [ADDRESS] ; що [PERSON] був її цивільним чоловіком, з яким вона проживала однією сім`єю; що отримані кошти в сумі 30000,00грн. призначалися для сплати першого внеску за спірну квартиру. А також, що ця розписка не доводить ані факту передачі згаданих коштів відповідачу, ані їх витрачання саме на перший внесок за квартиру, та не має для відповідача жодних юридичних наслідків. Інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували ці обставини, позивачем надано не було. Щодо проведеного у спірній квартирі ремонту суд звертає увагу, що сам факт такого ремонту відповідачем не заперечується. Як стверджує позивач [PERSON] , ремонт здійснений за її особисті та позичені у її матері [PERSON] кошти. На підтвердження цих обставин позивачем надано: - Договір підряду №31-08/14 на виконання будівельних робіт на об`єкті за адресою [ADDRESS] , датований 31 серпня 2014 року, укладений між позивачем [PERSON] та підрядником ФОП [PERSON] . За змістом вказаного договору підрядник зобов`язується виконати будівельні роботи відповідно до кошторисної документації, погодженої Замовником. Характеристика та місце знаходження об`єкту корисна площа квартири 57,6 кв.м., площа балкону 2,5 кв.м., [ADDRESS] . Орієнтовна вартість робіт складає 82583 грн.. Який передбачав значний обсяг робіт, зокрема: влаштування штроб під кабель, монтажу розеток, вирівнювання підлоги, штукатурки стін, облицювання стін та підлоги ванної, туалету, підлоги кухні та коридору керамічною плиткою, фарбування стін і стелі, встановлення міжкімнатних дверей та інші (т.1 а.с.116-119); - Акт №31-08/14 здачі-прийняття робіт (надання послуг), укладених між [PERSON] та ФОП [PERSON] , згідно із яким виконавцем були виконані, а замовником прийняті будівельні роботи за договором підряду на суму 82132,51 грн. (т.1 а.с.122); - Свідоцтво платника єдиного податку Серія Б №0373306 та Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серія [NUMBER] , виданих ФОП [PERSON] (т.1 а.с.125,125- на звороті); - Квитанція №875701 від 12 лютого 2015 року про отримання ФОП [PERSON] коштів в сумі 82132,51 грн. за Договором №31-08/14 (т.1 а.с.126), оригінал якої був наданий суду для огляду; - Договір пожертви від 10 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., за реєстровим №315, за яким [PERSON] (пожертвувач) зобов`язується в строк до 11 лютого 2015 року передати Обдарованій ( [PERSON] ) грошові кошти в сумі 82133,00 грн., які підлягали використанню на оплату праці майстра по ремонту квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.127); - Договір про надання послуг №15/2014 з закупівлі та доставки будівельних матеріалів за рахунок Замовника від 31.08.2014, укладених між [PERSON] та ФОП [PERSON] , відповідно до якого Виконавець надає Замовнику послуги: консультацію та надання пропозицій щодо придбання і підрахунок необхідної кількості будівельних матеріалів, інструментів, обладнання та інших товарів для виконання будівельних робіт згідно договору підряду №31-08/14 від 31.08.2014 на об`єкті за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.130); - Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД №316311 ФОП [PERSON] , вид діяльності роздрібна торгівля залізними зборами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах (т.1 а.с.131); - Акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 31.08.2014 між ФОП [PERSON] та [PERSON] про придбання і доставку будівельних матеріалів на суму 1843,31 грн. (т.1 а.с.132), а також фіскальний чек на придбання будівельних матеріалів на вказану суму (т.1 а.с.133); - Акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 30.09.2014 між ФОП [PERSON] та [PERSON] про придбання і доставку будівельних матеріалів на суму 4214,90 грн. (т.1 а.с.134), а також зазначені в Акті видаткові накладні фіскальні і товарні чеки на загальну суму 4214,90 грн. (т.1 а.с.135-148); - Акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 31.10.2014 між ФОП [PERSON] та [PERSON] про придбання і доставку будівельних матеріалів на суму 18259,34 грн. (т.1 а.с.149), а також зазначені в Акті видаткові накладні фіскальні і товарні чеки на загальну суму 18259,34 грн. (т.1 а.с.150-175); - Акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 30.11.2014 між ФОП [PERSON] та [PERSON] про придбання і доставку будівельних матеріалів на суму 28810,88 грн. (т.1 а.с.176), а також зазначені в Акті видаткові накладні фіскальні і товарні чеки на загальну суму 28810,88 грн. (т.1 а.с.177-212); - Акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 20.12.2014 між ФОП [PERSON] та [PERSON] про придбання і доставку будівельних матеріалів на суму 3122,21 грн. (т.1 а.с.213), а також зазначені в Акті видаткові накладні фіскальні і товарні чеки на загальну суму 3122,21 грн. (т.1 а.с.214-224); - Квитанція про сплату №№30/09-2014/245 від 30.09.2014 на суму 2000 грн., видана ФОП [PERSON] платнику [PERSON] (т.1 а.с.225); - Квитанція про сплату №30/09-2014/245 від 31.08.2014 на суму 2000 грн., видана ФОП [PERSON] платнику [PERSON] (т.1 а.с.226); загальну суму 3122,21 грн. (т.1 а.с.214-224); - Квитанція про сплату №31/10-2014/257 від 31.10.2014 на суму 2000 грн., видана ФОП [PERSON] платнику [PERSON] (т.1 а.с.226); - Квитанція про сплату №30/12-2014/296 від 30.12.2014 на суму 2000 грн., видана ФОП [PERSON] платнику [PERSON] (т.1 а.с.227); - Квитанція про сплату №30/11-2014/272 від 30.11.2014 на суму 2000 грн., видана ФОП [PERSON] платнику [PERSON] (т.1 а.с.227); - копію розписки від 31.08.2014, складеної від імені позивача [PERSON] про одержання 31.08.2014 у борг від [PERSON] грошові кошті в сумі 68000,00 грн. для придбання будівельних матеріалів, вартості доставки будівельних матеріалів, оплати вартості послуг згідно договору надання послуг №15/2014 з закупівлі та доставки будівельних матеріалів від 31.08.2014для здійснення ремонту в квартирі за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.361). Суд звертає увагу, що згідно із наданими доказами будівельні матеріали закуповувалися у період з 31.08.2014 по 20.12.2014 та всього згідно із долученими Актами здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), видатковими накладними, фіскальними і товарними чеками всього придбано на загальну суму 56250,64 грн. Крім того, в рахунок наданих послуг із їх закупівлі і доставки сплачено кошти в сумі 10000,00 грн. Тобто, всього на загальну суму 66250,64грн. Отже, сума отримана [PERSON] в борг 31.08.2014 на закупівлю будівельних матеріалів і оплату послуг з їх закупівлі і доставки (68000,00грн.) загалом відповідає фактично витраченим на вказані цілі коштам за період з 31.08.2014 по 20.12.2014 (66250,64грн.). Суд звертає увагу, що згідно із Індивідуальними відомостями про застраховану особу (т.1 а.с.110-111) доходи позивача у 2014 році помісячно становили: січень - 2467,31 грн., лютий 2614,57грн., березень 2436,00 грн., квітень 2783,74 грн., травень 2522,21 грн., червень 2636,76 грн., липень 2244,85 грн., серпень 2112,57 грн., вересень 2140,64 гр., жовтень 2136,33 грн., листопад 2146,96 грн., грудень 2054,91 грн. Всього за період 2014 року на загальну суму 28298,87 грн., з яких виплати, здійснені на дітей Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради на загальну суму 12413,77грн. (1218,00х6+667,94+347,83+800,00х2+830,00х3). З урахуванням вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, а саме: ухвали Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року у справі №359/11435/15-ц (т.1 а.с.45) та рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2016 року у справі №359/10588/15-ц (т.1 а.с.49), а також наданих позивачем вищевказаних письмових доказів, на той час подружжя [PERSON] та [PERSON] на момент проведення ремонту в спірній квартирі в [ADDRESS] (серпень 2014 лютий 2015 року), разом не проживали, сімейних відносин не підтримували. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що ремонті роботи були проведені в інший період та за рахунок спільних коштів подружжя, відповідачем надано не було, як і не спростовано жодними належними і допустимими доказами, що фактично ремонт у спірній квартирі виконано позивачем [PERSON] за рахунок залучених в якості пожертви та у борг коштів, що не момент складання відповідних документів орієнтовно становило наступні сумі в еквіваленті у доларах США згідно із курсом НБУ: - 3272,32 дол. США (еквівалент 82132,51 грн. станом на 12.02.2015); - 240,51 дол. США (еквівалент 1843,31 грн. станом на 31.08.2014); - 325,50 дол. США (еквівалент 4214,90 грн. станом на 30.09.2014); - 1409,91 дол. США (еквівалент 18259,34 грн. станом на 31.10.2014); - 1924,67 дол США (еквівалент 28810,88 грн. станом на 30.11.2014); - 1,98 дол. США (еквівалент 3122,21 грн. станом на 20.12.2014). Тобто, на ремонт квартири позивачем витрачено суму коштів, яка еквівалентна (орієнтовно) 7174,89 доларів США. Факт проведення ремонтних робіт також підтверджується долученими до позовної заяви фотознімками квартири до ремонту (т.1 а.с.120, 120-на звороті) та фотододатками до Звіту про оцінку житлового приміщення квартири загальною площею 60,10 кв., виконаного ФОП [PERSON] (т.1 а.с.299-304). Вартість спірної квартири згідно із проведеною оцінкою станом на 22 квітня 2019 року становила 917746 грн., що було еквівалентно відповідно до зазначеного курсу валют НБУ (26,8539 гривень за 1 долар США) 34175,52 долари США (т.1 а.с.289-298). Суд звертає увагу, що сплачена 07.06.2006 відповідачем (за рахунок власних та запозичених коштів) вартість квартири на загальну суму 199425,50 грн. була еквівалентна відповідно до курсу валют НБУ (5,05 грн. за 1 долар США) 39490,20 доларів США. Безумовно, проведені позивачем ремонті роботи в спірній квартирі вплинули на її дійсну (ринкову) вартість квартири, що, зокрема, підтверджується вищевказаним Звітом про оцінку, у якому оцінювачем використовувався порівняльний метод оцінки та обиралися для порівняння приміщення у відмінному стані, з ремонтом (т.1 а.с.296, 305-307). Разом із з цим доказів того, що внаслідок проведеного ремонту квартири, істотно збільшилася вартість квартири, матеріали справи не містять. Зважаючи на заявлені позовні вимоги щодо встановлення\~факту проживання\~однією сім`єю\~без реєстрації\~шлюбу [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки в період з 06.11.2005 по 10.07.2006, а також визнання спільною\~сумісною власністю\~подружжя [PERSON] \~та [PERSON] \~квартири [ADDRESS] , та складається з двох житлових кімнат, загальною площею 60,1 кв.м., та її поділ\~шляхом визнання за позивачем права власності на частки квартири, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 761/4449/19 (провадження № 61-200св21). У Постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) зазначено про те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Велика Палата Верховного Суду підтримала висновок Верховного Суду у справі № 6-2253цс15 (постанова від 8 червня 2016 року) про те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. У вищевказаній постанові від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц , провадження №14-22цс20) \~Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підтримує висновок Верховного Суду України про те, що для того щоб визначити джерело придбання квартир (предмет спору у справі № 523/14489/15-ц), необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Також зазначено, що подібного за змістом висновку дійшов суд першої інстанції, застосовуючи постанову Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1327цс15, у якій Верховний Суд України застосував статтю 52 ЦК України, статті 57, 60, 61, 63, 65 СК України та мотивував своє рішення тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] слід відмовити. Позивачем не доведено, що у вказаний в позовній заяві період до реєстрації шлюбу, сторони проживали разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки, притаманні подружжю. Частиною дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ч.ч. 1, 2 ст.\~61\~Сімейного кодексу\~України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Відповідно до ст.\~63\~Сімейного кодексу\~України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За змістом ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70\~Сімейного кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу вимог ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із положенням частини 3 цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що набуття у власність спірної квартири відбулося за рахунок спільних коштів подружжя у період перебування сторін у шлюбі, а також, що підстави для відступу від рівності часток подружжя відсутні, у зв`язку з цим позовна вимоги [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя підлягає задоволенню, а щодо вимоги про поділ квартири підлягає частковому задоволенню у розмірі частки з таких підстав. Сторонами визнано, що шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, ними не укладалися. Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують той факт, що квартира в цілому набувалася на спільні кошти подружжя, за рахунок яких здійснювалося погашення кредиту. Реєстрація права власності також здійснювалася у період шлюбу, коли сторони проживали однією сім`єю. Витрачені сторонами особисті кошти, а саме: внесені відповідачем особисті кошти в якості першого внеску за Договором інвестування житлового будинку від 11.01.2006 (07.06.2006), а також перший платіж за кредитним договором (19.06.2006), та витрачені на ремонт квартири протягом серпня 2014 - лютого 2015 року особисті кошти позивача, є співмірними сумами. Відповідач проти здійснення позивачем ремонту на залучені позивачем особистих коштів не заперечував, вимоги щодо визнання квартири особистою власністю, а також вимоги щодо збільшення його частки у праві власності на квартиру не заявляв. Зазначені позивачем та встановлені судом обставини: факт проживання дітей з позивачем; наявність спору між сторонами щодо розміру аліментів та порядку участі відповідача у додаткових витратах на дітей; заборгованість зі сплати аліментів, що утворилася за відповідачем у 2018 році, тобто після погашення кредиту та реєстрації права власності на квартиру; факт сплати позивачем комунальних платежів по спірній квартирі, у якій вона проживала разом їх спільними з відповідачем дітьми, що підтверджується довідкою ЖКН-2 «135 Домобудівельний комбінат» (т.1 а.с. 264, 268, 365-374); заборгованість, що виникла за житлово-комунальні послуги станом на 01.05.2019 в розмірі 8382,62 грн. (т.1 а.с.364), - не є такими істотними обставинами, які дають суду підстави для відступу від рівності часток подружжя. Оскільки спірна квартира набувалася у період шлюбу, коли подружжя проживали однією сім`єю, хоч і за рахунок спільних коштів, та в основному за рахунок доходів відповідача від підприємницької діяльності. Про це свідчать досліджені у судовому засіданні виписки по рахункам [PERSON] , а також індивідуальні відомості про доходи позивача. Щодо інших заявлених позовних вимог суд дійшов наступних висновків. Як визнано сторонами, та підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач [PERSON] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ) здійснював підприємницьку діяльність: дата державної реєстрації - 21.07.2004 р., дата припинення діяльності - 30.03.2017 р.. Ця обставина також підтверджується даними ГУ ДПС у Київській області, у тому числі податковими звітами ФОП [PERSON] (т.4 а.с.119,177-206). Згідно із наведеними у позовній заяві розрахунками, що підтверджується долученими звітами про дебетові та кредитові операції по рахунку [NUMBER] «Боженко Є.П. ФОП» (т.1 а.с.13-14, 320-359) за період з 01.01.2009 по 31.01.2011 відповідач перерахував з розрахункового рахунку ФОП на особистий рахунок [NUMBER] кошти, отримані від підприємницької діяльності на загальну суму 421949,00 грн. Правильність розрахунку перевірена судом та не викликає сумнівів. Зауважень щодо розміру перерахованих коштів від відповідача та його представників не надійшло. Разом із цим жодних належних і допустимих доказів того, що відповідач витратив ці кошти не в інтересах сім`ї, позивачем не надано. Суд звертає увагу, що за змістом позовної заяви позивача вказувала, що погашення кредиту за квартиру здійснювалося у тому числі за рахунок коштів, отриманих позивачем від підприємницької діяльності. Позивачем також не конкретизовані та не доведені розміри доходів відповідача як фізичної особи-підприємця за період з 06.11.2005 по 11.05.2016, у тому числі розміри чистого доходу. Не обґрунтовано та не доведено, що ці доходи витрачались не в інтересах сім`ї, а не, приміром, на формування грошових активів, які також є предметом поділу у цій справі. Тож у даному випадку рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, і заявлені позивачем вимоги про визнання\~за нею\~права власності\~на 1/2\~частину доходів\~від підприємницької\~діяльності,\~отриманих [PERSON] ,\~як фізичною\~особою-підприємцем\~за період\~06.11.2005\~-\~11.05.2016\~та \~стягнення на\~її користь\~з відповідача\~у порядку\~поділу спільного\~майна подружжя\~компенсації половини\~вартості таких\~доходів задоволенню не підлягають. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача на її користь компенсації половини вартості майна, яке придбане [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за період 06.11.2005 -11.05.2016, позивачем не конкретизована в частині переліку майна, його вартості, розміру компенсації, не обґрунтована та не доведена. З цих підстав така вимога задоволенню не підлягає. Дослідженням Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014, 2015 (т.1 а.с.78-82, 83-87) та Декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (т.1 а.с.98-92) встановлено, що у 2016 році відповідачем було задекларовано грошові активи: готівкові кошти в розмірі 27300,00 доларів США та 187000,00 гривень, та кошти, позичені третім особам, у сумі 25000 доларів США. Суд звертає увагу, що задекларовані відповідачем доходи у 2015 році складали 346191,38 грн., з яких: 66636,48 грн. заробітна плата, 279554,90 дохід від провадження підприємницької діяльності. У 2016 році доходи склали: 107284, 00 грн. заробітна плата, 27680,00 дохід від зайняття підприємницькою діяльністю. Разом із з цим, згідно із довідкою Бориспільського відділення Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області №7-г10-04 від 06.03.2018 згідно поданих податкових декларацій про майновий стан і доходи чистий дохід ФОП [PERSON] склав: за 2015 рік 37353,28 грн., за 2016 рік 27679,53 грн. (т.1 а.с.94). Суд звертає увагу, що у Декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік відповідач [PERSON] вказав членів сім`ї: дочка [PERSON] , син [PERSON] . Ані позивачку, ані власних батьків, як членів своєї сім`ї не зазначав. При цьому вказав, що власником готівкових коштів в розмірі 27300,00 доларів США та 187000,00 гривень, а також позичених третім особам коштів у сумі 25000 доларів США, є він - [PERSON] . Особа, яка подає декларацію підтверджує дійсність викладеної в ній інформації. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відомості про грошові активи було внесене помилково, і помилка виправлена декларантом у порядку визначеному ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції чинній на 01.01.2017 року), або що задекларовані грошові активи є особистою приватною власністю відповідача, суду не надано. Суд звертає увагу, що форма Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яка подавалася відповідачем у 2014 та 2015 роках не передбачала обов`язку декларування грошових активів (готівкових кошів та коштів переданих у позику третім особам). Разом із з цим в силу вимог п.п.8,9 ч.1 ст.46 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції чинній на 01.01.2017 року) у декларації мали зазначатися відомості про: 8)\~наявні грошові\~активи,\~у тому\~числі готівкові\~кошти,\~кошти,\~розміщені на\~банківських рахунках,\~внески до\~кредитних спілок\~та інших\~небанківських фінансових\~установ,\~кошти,\~позичені третім\~особам,\~а також\~активи у\~дорогоцінних (банківських)\~металах.\~Відомості щодо\~грошових активів\~включають дані\~про вид,\~розмір та\~валюту активу,\~а також\~найменування та\~код Єдиного\~державного реєстру\~підприємств і\~організацій України\~установи,\~в якій\~відкриті відповідні\~рахунки або\~до якої\~зроблені відповідні\~внески.\~Не підлягають\~декларуванню кошти,\~розміщені на\~одному банківському\~рахунку,\~внесок до\~кредитних спілок\~та інших\~небанківських фінансових\~установ,\~а також\~актив у\~дорогоцінних (банківських)\~металах,\~готівкові кошти,\~кошти,\~позичені третім\~особам,\~вартість яких\~не перевищує\~50\~мінімальних заробітних\~плат,\~встановлених на\~1\~січня звітного\~року; 9) фінансові зобов`язання, у тому числі отримані кредити, позики, зобов`язання за договорами лізингу, розмір сплачених коштів в рахунок основної суми позики (кредиту) та процентів за позикою (кредиту), зобов`язання за договорами страхування та недержавного пенсійного забезпечення, позичені іншим особам кошти. Відомості щодо фінансових зобов`язань включають дані про вид зобов`язання, його розмір, валюту зобов`язання, інформацію про особу, стосовно якої виникли такі зобов`язання, відповідно до пункту 1\~частини першої цієї статті, та дату виникнення зобов`язання. Такі відомості зазначаються лише у разі, якщо розмір зобов`язання перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня звітного року. У разі якщо розмір зобов`язання не перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня звітного року, зазначається лише загальний розмір такого фінансового зобов`язання. Оскільки задекларовані відповідачем грошові активи суттєво перевищують його офіційні доходи за 2016 рік, є підстави вважати, що ці кошти були накопичені в попередні роки, під час перебування у шлюбі з позивачкою. Про це також свідчать задекларовані ним доходи у період перебування у шлюбі (т.4 а.с.119, 177-205). Доказів протилежного відповідач суду не надав. Також суд звертає увагу, що шлюб між сторонами було розірвано 11.05.2016 року. З позовом про розірвання шлюбу відповідач [PERSON] звернувся у грудні 2015року. Не зважаючи на те, що у судовому засіданні, під час розгляду справи про розірвання шлюбу, сторонами визнаний факт припинення їх сімейних відносин із січня 2014 року, що встановлено в ухвалу суду апеляційної інстанції (т.1 а.с.45), із позовом про встановлення режиму окремого проживання [PERSON] у період з січня 2014 року по грудень 2015 року не звертався. У деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яка подавалася відповідачем у 2014 та 2015 роках у графі «члени сім`ї декларанта» вказував дружину і дітей (т.1 а.с. 78,83). Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) що зазначені норми закону (ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України) свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спрощена й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування постійний для спростування презумпції, укладається на тому з подружжя, яке її запитує. Відповідачем таких доказів на спростування доводів позивача про презумцію спільної сумісної власності надано не було. За таких обставин, суд дійшов висновку щодо часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог, а саме: щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя грошові активи в розмірі 187000,00 грн., 27300,00 доларів США, а також позичені третім особам 25000,00 доларів США, визнання за позивачем право власності на 1/2 частину цих грошових активів та стягнення на її користь з відповідача на користь позивача компенсації половини грошових активів в розмірі 93500,00 грн. та 13650,00 доларів США. Щодо стягнення з відповідача компенсації 12500,00 доларів США, позичених третім особам без згоди позивача, то в цій частині позовні вимоги слід визнати необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Так, в силу вимог ч.ч.1, 2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Позивач своїм правом на визнання договору позики недійсним не скористалася. Відповідно до положень ч.3 ст.60 СК України та ч.4 ст. 65 СК України позивач набула не тільки не тільки об`єкт права спільної сумісної власності подружжя на передані у позику кошти, але й права і обов`язки за договором щодо розпорядження таким майном. Так, відповідно до положень ст.ст.1046, 1048, 1049 ЦК України позикодавець за договором позики набуває право отримати від позичальника передані йому у власність грошові кошти та одержати від позичальника проценти від позики. Будь-які відомості про те, що позика у сумі 25000 доларів США була відповідачу повернута, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Ця обставина не позбавляє позивача права звернутися із самостійною вимогою до позичальника в частині належної їй суми коштів, переданих у позику, або, обравши інший, визначений цивільним законодавством спосіб захисту порушених прав. У частині вимог про визнання\~спільною сумісною\~власністю коштів,\~внесених до\~статутних капіталів\~ТОВ «Інтро.нет»\~(20?000\~грн.)\~та ТОВ\~«Моноліт.нет»\~(69?600\~грн.), визнання за\~позивачем права\~на 1/2\~вартості частки\~ [PERSON] \~у цих\~товариствах станом на 10.05.2016 і 01.12.2014 відповідно, на 1/2 частину доходів зазначених ТОВ за періоди з 12.10.2011 по 11.05.2016 («Інтро.нет») і з 25.12.2007 по 11.05.2016 («Моноліт.нет»), а також про стягнення\~компенсації половини\~вартості частки\~та доходів\~у вказаних\~товариствах за вказані періоди, - суд дійшов висновку щодо їх часткової обґрунтованості з наступних підстав. Як визнано учасниками справи, та підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами (виписками з ЄДР), відповідач [PERSON] є учасником засновником (кінцевим бенефіціаром) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтро.нет» (код ЄДРПОУ 37693070) з дати його створення - 12.10.2011 року, розмір статутного капіталу якого на момент створення становив, і на даний час складає - 20000,00 грн., розмір внеску [PERSON] до статутного фонду також становив - 20000,00 грн. (т.1 а.с.228-237, 238-240). Крім того, учасниками справи визнано та долученими до матеріалів справи виписками з ЄДР підтверджується, що відповідач [PERSON] є учасником (одним із засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт.нет» (код ЄДРПОУ 35651987), дата створення якого 25.12.2007 року. Розмір статутного капіталу на момент державної реєстрації - 46000,00 грн., розмір внеску до статутного фонду [PERSON] - 11500,00 грн., частка інших учасників : [PERSON] 11500,00грн., [PERSON] 11500,00грн., [PERSON] 11500,00 грн. (т.1 а.с.241-243). Розмір статутного капіталу ТОВ «Моноліт.нет» станом на 19.06.2013 - 116000,00 грн., розмір внеску до статутного фонду [PERSON] у зв`язку із внесенням змін до статутного капіталу та складу учасників 06.06.2013 (т.3 а.с.100) становив 69600,00 грн., частка інших учасників : [PERSON] 23200,00грн., [PERSON] -23200,00грн. (т.1 а.с.244-246). Розмір статутного капіталу станом на 02.12.2014 - 116000,00 грн. У зв`язку із внесенням змін до складу учасників 30.11.2014 (т.3 а.с.191) розмір внеску до статутного фонду [PERSON] зменшився до - 46400,00 грн., частка інших учасників : [PERSON] - 69600,00грн. (т.1 а.с.247-250). Розмір статутного капіталу станом на 25.03.2018 - 116000,00 грн., у зв`язку зі зміною складу засновників 07.03.2018 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів: відповідач [PERSON] вибув зі складу засновників внаслідок відчуження своєї частки. Частка учасників: [PERSON] - 69600,00грн., [PERSON] 46400,00грн. (т.1 а.с.260-263). Враховуючи положення ст. 60 СК України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018, суд доходить висновку, що вступні внески до статутних капіталів третіх осіб, здійснені відповідачем [PERSON] , були зроблені за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідач не надав доказів, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності. На момент внесення [PERSON] коштів до статутного капіталу зазначених товариств (третіх осіб у справі), а також під час подальшого відчуження ним своєї частки спочатку на користь [PERSON] , а згодом [PERSON] , правовідносини регулювалися Законом України «Про господарські товариства» № 1576-XII від 19.09.1991 (Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не був чинним на дату розірвання шлюбу між сторонами). Так, вкладом до статутного (складеного) капіталу паперу господарського товариства можуть бути розміщені гроші, ціни, інші речі або майнові чи інші відчужені права, які мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша\~статті 13 Закону України «Про господарські товариства»\~в редакції, чинній на час державної реєстрації у грудні 2007 року та жовтні 2011 року юридичних осіб). Аналогічна норма передбачена частиною другої статті 115 ЦК України. Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (частина першої статті 144\~ЦК України в редакції, чинні з 06.06.2011 та на момент виникнення спірних правовідносин). Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленого товариства в результати господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (частина першої статті 12\~Закону України\~«Про господарські\~товариства» у вказаній редакції). Аналогічна норма передбачена частиною першої статті 115 ЦК України. Порядок і спосіб визначення частини майна, яка пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а порядок і строки її виплати також встановлюються статутом і законом (абзац четвертої частини другої статті 148\~ЦК України,\~наведений у редакції). Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його отримання (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчуються у разі товариства, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10\~Закону України\~«Про господарські\~товариства» у наведеній редакції). За змістом ст.15 Закону № 1576-XII у наведеній редакції, чинній станом на 11.05.2016 (дата розірвання шлюбу), прибуток товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. З балансового прибутку товариства сплачуються проценти по кредитах банків та по облігаціях, а також вносяться передбачені законодавством України податки та інші платежі до бюджету. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків та сплати дивідендів, залишається у повному розпорядженні товариства, яке відповідно до установчих документів визначає напрями його використання. В силу вимог ч.ч.1-4 ст.53 Закону № 1576-XII (у чинній у період відчуження відповідачем його частки в ТОВ «Моноліт.нет» редакції) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі. За змістом ч.ч.1, 2 ст.54 Закону № 1576-XII (у чинній у зазначений період редакції) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди. Як стверджує позивач, відповідач [PERSON] без її згоди та відома переоформив 60% статутного фонду ТОВ «Моноліт.нет» на свою матір [PERSON] , яка не мала відношення до діяльності товариства і фактично не вносила кошти, а також передав 46400,00 грн. статутного капіталу на користь [PERSON] . Жодних доказів того, що ці правочини відбулися за згодою чи з відома позивача, суду не надано. Водночас позивач не заявила вимог про визнання таких правочинів недійсними. Відповідач і треті особи не заперечують, що відчуження частки в загальному розмірі 69600,00 грн. здійснено на безоплатній основі. Ця обставина також підтверджується долученими виписками з протоколів загальних зборів учасників ТОВ «Моноліт.нет» №1/13 від 06.06.2013 та №1/14 від 30.11.2014 (т.3 а.с.190,191). Доказів того, що у порядку, передбаченому ст. 54 Закону України «Про господарські товариства», відповідачу була виплачена вартість частини майна ТОВ «Моноліт.нет» або частка прибутку за 2018 рік, не надано. Виплата товариством частки вартості майна має місце лише у разі виходу учасника з товариства, а не при передачі частки третій особі. Згідно з ч. 3 ст. 148 ЦК України, спори щодо виходу з товариства, порядку визначення частки, її розміру і строків виплати вирішуються судом. Вимог до третіх осіб у справі позивач не заявляє. Аналізуючи вимоги чинного законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що належна [PERSON] частка у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» (в розмірі 20000,00грн.), а також відчужена ним частка у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» (в розмірі 69600,00 грн.) є спільною власністю подружжя позивача та відповідача. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц, у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась). Доказів того, що вартість частки відповідача у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» (20000,00грн. - станом на 10.05.2016) та у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» (69600,00грн.- станом на 01.12.2014) змінилась, суду не надано. Суд також бере до уваги відповідь Київського НДІСЕ від 09.01.2020 №11/01-13/211-20 (т.1 а.с.95), згідно з якою методики визначення ринкової вартості частки фізичної особи у статутному капіталі товариства відсутні. Враховуючи принцип диспозитивності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача щодо: - визнання спільною сумісною власністю грошових коштів, внесених до статутних капіталів ТОВ «Інтро.нет» в розмірі 20000,00 грн. та ТОВ «Моноліт.нет» в розмірі 69600,00 грн.; - визнання за позивачем права власності на 1/2 вартості частки учасника [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» станом на 10.05.2016 (10000,00грн.) та 1/2 вартості частки учасника [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» станом на 01.12.2014 (34800,00грн.); - стягнення з відповідача компенсації половини вартості його частки у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» станом на 10.05.2016 (10000,00грн) та у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» станом на 01.12.2014 (34800,00грн.). Позовна вимога про визнання за позивачем права власності на доходів ТОВ «Інтро.нет» за період з 12.10.2011 по 11.05.2016 та доходів ТОВ «Моноліт.нет» за період з 25.12.2007 по 11.05.2016, а також стягнення з відповідача відповідної компенсації не підлягає задоволенню. Як уже зазначалося, доказів того, що відповідач [PERSON] отримав частину прибутку за 2018 рік у порядку, передбаченому ст.54 Закону України «Про господарські товариства», не надано. Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про господарські товариства», в редакції, які діяли в період 20072016 років, порядок виплати дивідендів визначався виключно статутом товариства. Доказів того, що ТОВ «Інтро.нет» або ТОВ «Моноліт.нет» у цей період приймали рішення щодо виплати дивідендів учасникам та фактично здійснювали такі виплати, матеріали справи не містять. Вказані обставини також заперечуються відповідачем і третіми особами. Податкова та фінансова звітність ТОВ «Інтро.нет» і ТОВ «Моноліт.нет» (т.3 а.с. 203, 212, т.4 а.с.119-176) не підтверджує факту виплат дивідендів. Таким чином, вимоги позивача [PERSON] щодо визнання права власності на половину доходів зазначених товариств та їх стягнення є недоведеними й не ґрунтуються на чинному законодавстві. З урахуванням наведеного, досліджених доказів у їх сукупності та встановлених обставин, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість та доведеність позовних вимог, що є підставою для їх часткового задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають відшкодуванню понесені сторонами документально підтверджені судові витрати. Так, позивачем при зверненні з позовом до суду сплачений судовий збір в розмірі: за заявою про забезпечення позову - 387,20грн. (т.1 а.с.35а), за позовом - 7331,11 грн. (т.1 а.с.36а), на загальну суму 7718,31 грн.. Станом на час звернення до суду за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу справлявся судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону N 3674-VI у відповідній редакції). Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року був встановлений в розмірі 1921,00 грн (абзац четвертої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» ). Тобто мінімальний розмір зазначеного збору становив 768,40 грн. (1921 х 0,4 = 768,40), а максимальний 5763,00 грн. (1921 х 3 = 5763,00). Суд звертає увагу, що окремо заявлена позовна вимога, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу також в силу вимог ст.ст.4,6 Закону України «Про судовий збір» підлягала оплаті за ставкою немайнового позову в розмірі 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто у сумі 768,40 грн. Визначена ціна позову складає 1521153,50грн., яка складається з: вартість квартири 688309,50 грн. (917746,00х3:4), вартість часток у статному капіталі 44800,00грн. ((20000,00+69600,00) :2), вартість грошових активів в гривневому еквіваленті 788044,00 грн. ((187000,00 +(27300,00+25000,00) х26,56)). Всього задоволено майнові вимоги на загальну суму 1291717,00грн.: вартість 1/2 квартири 458873грн. (917746,00 :2), вартість часток у статному капіталі 44800,00грн. , вартість грошових активів в гривневому еквіваленті (на дату звернення з позовом до суду) 788044,00 грн.. Позов задоволено на 84,92%. Таким чином пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 5872,73\~грн. ((5763,00+387,20+768,40) х84,92%). Суму надміру сплаченого судового збору 799,71\~грн. (7718,31-(5763,00+387,20+768,40)) слід повернути позивачу. Зазначені позивачем витрати на проведення оцінки при підготовці позову до суду в розмірі 800 грн. (т.1 а.с.288) не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи, в розумінні ст. 133 ЦК України, а тому відшкодуванню не підлягають. Інші документально підтверджені судові витрати по справі не значаться. На підставі викладеного,

Outcome: partial