Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

ТОВ "Порше Мобіліті" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. Позивачем також подана Заява про зміну предмету та збільшення позовних вимог від 20.05.2019 р., з посиланням на те, що між ним та Відповідачем укладено Кредитний договір № 50010638 від 24.09.2013 р., відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 322 899,97 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 39 406,88 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки Audi, модель А4, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2012, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту, а також інші платежі відповідно до умов Кредитного договору. Також позивач зобов`язався надати відповідачеві додатковий кредит у сумі 110 430,15 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 13 476,95 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням - оплата страхових платежів згідно з Договором страхування, укладеним на виконання умов Кредитного договору. Згідно п. 1.6. Умов кредитування виконання зобов`язання відповідача за цим договором забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного сторонами договору застави транспортного засобу № 50010638 від 26.09.2013 р., за яким відповідачем було передано у заставу транспортний засіб марки Audi, модель А4, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2012, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований Центром № 1 надання послуг, пов`язаних з використанням автозасобів у м. Харкові 26.03.2013 р., заставною вартістю 409 000,00 грн. У зв`язку з систематичним невиконанням умов договору, 05 травня 2015 року позивачем було направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та додаткового кредиту та сплати заборгованості за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 р. з вимогою повернути суму кредиту та сплатити заборгованість за договором. Позивачем зазначено, що загальна сума заборгованості [PERSON] складає 745092,22 грн., яка складається з основної суми заборгованості за кредитом у розмірі 625469,23 грн., основної суми боргу зі сплати додаткового кредиту у розмірі 23476,50 грн., збитків у розмірі 19 417,28 грн., штрафу у розмірі 64 579,99 грн., 3% річних у розмірі 6562,10 грн., пеню у розмірі у розмірі 525,39 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5061,73 грн., а також судові витрати, які він просив стягнути з відповідача на користь ТОВ "Порше Мобіліті". 16.08.20217 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову від 01.08.2017 року, в якій просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] (ІНН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний код 36422974, п/р [NUMBER] , філія ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300379, місцезнаходження: 02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1-В, офіс «В») за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 року у розмірі 1211810,72 грн., яка складається з основної суми заборгованості за Кредитом у розмірі 893021,86 грн., основної суми заборгованості зі сплати Додаткового кредиту у розмірі 145667,55 грн., штрафу у розмірі 64579,99 грн., пені у розмірі 20882,58 грн., 3% річних у розмірі 52116,62 грн. та інфляційних витрат у розмірі 20882,58 грн. звернути стягнення на предмет застави (транспортний засіб Audi, модель А4, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1968 куб. см., рік випуску 2012), шляхом його реалізації на публічних торгах відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета застави в сумі 409000,00 грн. Стягнути з [PERSON] (ІНН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний код 36422974, п/р [NUMBER] , філія ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300379, місцезнаходження: 02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1-В, офіс «В») витрати по сплаті судового збору в сумі 18177,16 грн. 27 грудня 2017 року заочним рішенням Фрунзенського районного суду\~ м. Харкова позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] (ІНН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний код 36422974, п/р [NUMBER] , філія ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300379, місцезнаходження: 02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1-В, офіс «В») за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 року у розмірі 1211810,72 грн., яка складається з основної суми заборгованості за Кредитом у розмірі 893021,86 грн., основної суми заборгованості зі сплати Додаткового кредиту у розмірі 145667,55 грн., штрафу у розмірі 64579,99 грн., пені у розмірі 20882,58 грн., 3% річних у розмірі 52116,62 грн. та інфляційних витрат у розмірі 20882,58 грн. звернути стягнення на предмет застави (транспортний засіб Audi, модель А4, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1968 куб. см., рік випуску 2012), шляхом його реалізації на публічних торгах відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета застави в сумі 409000,00 грн. Стягнути з [PERSON] (ІНН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний код 36422974, п/р [NUMBER] , філія ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300379, місцезнаходження: 02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1-В, офіс «В») витрати по сплаті судового збору в сумі 18177,16 грн. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави - задовольнити. Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави\~скасовано. Справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави призначено до розгляду в загальному проваджені. З урахуванням уточнень викладених у Заяві про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 20.05.2019 р., позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 320 947,78 грн, яка складається із основної суми заборгованості за кредитом у розмірі 596 640,91 грн, основної суми заборгованості зі сплати додаткового кредиту у розмірі 204 472,92 грн, збитків у розмірі 19 417,28 грн., штрафу у розмірі 64 579,99 грн, 3 % річних у розмірі 85 634,89 грн. та інфляційних витрат у розмірі 350 201,79 грн, та судові витрати. У свою чергу, відповідач надав відзив на Заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 20.05.2019 р., в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач вважає, що позивачем не надано належних доказів - обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 р., як основного, так і додаткового кредиту, що у свою чергу унеможливлює правомірність розрахунку штрафу, 3% річних та інфляційних втрат. Крім того, відповідачем подана до суду Заява про застосування строків давності, в якій він просить застосувати положення про позовну давність в порядку, передбаченому ч. 4\~ст. 267 Цивільного кодексу України, до вимог, що стосуються стягнення відсотки за користування кредитними коштами; штрафу; 3% річних; інфляційних втрат, та відмовити в їх задоволенні. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними доказами існування у [PERSON] кредитної заборгованості та відповідно її дійсного розміру. Постановою Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року\~апеляційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» залишено без задоволення, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року - без змін. Постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій суд касаційної інстанції виснував наступне: У цій справі на обґрунтування своїх позовних вимог позивачем наведено детальний розрахунок заборгованості відповідача (т. 2, а. с. 162-168) і надано суду на його підтвердження зведену облікову виписку з рахунка клієнта [PERSON] , сформовану 31 липня 2017 року (т. 2, а. с. 110-112), а також зведену облікову виписку з рахунку позивача, сформовану 05 травня 2015 року (т. 2, а. с. 171-172). Cуди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що зведена облікова виписка є неналежним та допустимим доказом існування кредитної заборгованості. Такі висновки є помилковими, оскільки виписка з особового рахунку клієнта є підтвердженням виконаних операцій по рахунку, а тому є доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справах про стягнення заборгованості, що відповідає вимогам\~статті 77 ЦПК України\~щодо належності доказів, а також вимогам\~статті 78 ЦПК України\~щодо допустимості доказів. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції вказав, що зі зведеної облікової виписка з рахунку не можна встановити яка сума тіла кредиту залишилася не сплаченою та яка сума стягується;\~\~зі змісту виписки не зрозуміло, яка сума є заборгованістю за основним кредитом,\~\~яка сума є заборгованістю за додатковим кредитом і в якому розмірі; до того ж, зведена облікова виписка з рахунку клієнта не є детальним розрахунком кожної із заявлених позовних вимог. Безумовно, що зведена облікова виписка по рахунку підтверджує лише рух коштів по відповідному рахунку, тобто підтверджує скільки коштів було сплачено позичальником. Вирішуючи спір, суди не визначились із характером спірних правовідносин та обставинами, які підлягають встановленню. Кредитором заявлено вимогу про повне дострокове повернення кредиту. Кредитор просив стягнути загальну суму заборгованості, до складу якої входить як прострочена заборгованість, так і поточна заборгованість. Поточна заборгованість складається із сум щомісячних платежів, строк сплати яких не настав (розмір щомісячних чергових платежів міститься у додатку до кредитного договору), але кредитор на підставі частини другої\~статті 1050\~ЦК України\~має право вимагати їх повернення у разі порушення позичальником умов кредитного договору. Суди в порушення норм процесуального права не врахували, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору: на позивача покладено обов`язок щодо доказування існування заборгованості, а на позичальник обов`язок доказування того, що він виконав умови договору. Так, суди досліджуючи подані стороною позивача докази (кредитний договір, зведені відомості з рахунку позичальника) перевіряють їх, надають оцінку їм в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами та, у випадку незгоди з ним повністю або частково, зазначають правові аргументи на їх спростування і наводять у рішенні свій розрахунок. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суди фактично ухилилися від вирішення спору по суті. Суди не навели мотивів спростування тверджень сторони позивача, що надана зведена облікова виписка з рахунку, сформована 05 травня 2015 року, відображає порушення відповідачем умов кредитного договору з лютого 2015 року, а зведена облікова виписка станом на 31 липня 2017 року відображає поточну заборгованість відповідача з урахуванням коштів отриманих від відповідача за період з травня до липня 2015 року. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову задоволенні позову. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 червня 2022 року справу передано у провадження судді Материнко М.О., ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.06.2022 року прийнято в провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, відкрито. загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою суду від 31.01.2023 року суд вирішив: закрити підготовче провадження по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Порше Мобіліті » до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Призначити справу до судового розгляду по суті у приміщенні Октябрського районного суду м. Полтави 21.05.2025 року представником відповідача - адвокатом Панченко О.О. подано до суду додаткові пояснення по суті спору, в яких відповідач просив суд: визнати поважними причини пропуску строку на подання до суду приєднати до матеріалів справи в якості доказу Висновку спеціаліста від 09.05.2025 року, поновити строк на подання доказу - Висновку спеціаліста від 09.05.2025 року ; поданий позов задовольнити частково в частині стягнення заборгованості в сумі 149 894,10 грн. при ухваленні рішення суду про стягнення існуючої заборгованості по кредитному договору надати позивачу розстрочку виконання рішення суду шляхом погашення заборгованості рівними частками строком на 12 місяців, починаючи з дати набрання рішенням суду у даній справі законної сили. 11.06.2025 року представник позивача надав до суду додаткові письмові пояснення у справі та клопотання про виклик та залучення до участі у якості свідка ФОП [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , контактний номер телефону [NUMBER] . В задоволенні клопотання про виклик та залучення до участі у якості свідка ФОП [PERSON] судом було відмовлено протокольною ухвалою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в позові ТОВ "Порше Мобіліті" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом слід задовольнити частково. Щодо стягнення основної суми заборгованості за кредитом у розмірі 596 640,91 грн, основної суми заборгованості зі сплати додаткового кредиту у розмірі 204 472,92 грн. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у\~Конституції України\~(ст. 55),\~Цивільному кодексі України\~(ст. 16),\~Цивільному процесуальному кодексу України\~(ст. 4). Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До даного висновку суд дійшов виходячи з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини в сфері договірних зобов`язань, а саме з договору кредиту, що регулюються відповідними нормами\~Цивільного кодексу України. При розгляді справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами - ТОВ "Порше Мобіліті" та [PERSON] укладений Кредитний договір № 50010638 від 24.09.2013 р., відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 322 899,97 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 39 406,88 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки Audi, модель А4, кузов № № [NUMBER] , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2012, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту, а також інші платежі відповідно до умов Кредитного договору. Крім того, сторони узгодили, що позивач надасть відповідачеві додатковий кредит у сумі 110430,15 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 13476,95 доларам США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням - оплата страхових платежів згідно з Договором страхування, укладеним на виконання умов Кредитного договору. Згідно п. 1.6. Умов кредитування виконання зобов`язання відповідача за цим договором забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного сторонами договору застави транспортного засобу № 50010638 від 26.09.2013 р., за яким відповідачем було передано у заставу транспортний засіб марки Audi, модель А4, кузов № № [NUMBER] , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2012, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований Центром № 1 надання послуг, пов`язаних з використанням автозасобів у м. Харкові 26.03.2013 р., заставною вартістю 409 000,00 грн. Норми ст.ст.\~509,\~623,\~625 Цивільного кодексу України\~зазначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також ст.ст.\~526,\~530,\~629 Цивільного кодексу України\~унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику (ст. 1054 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що 05 травня 2015 р. позивачем було направлено відповідачеві вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та додаткового кредиту та сплати заборгованості за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 р. Вимога була отримана відповідачем 16 травня 2015 р. Дані обставини позивачем не заперечувались. Сторони визначили наведені правила в п. 3.3 Кредитного договору № 50010638 від 24.09.2013 р., відповідно до якого позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту та суму додаткового кредиту протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу. Сторони врегулювали свої відносини за правилами ч. 3\~ст. 6 Цивільного кодексу України\~на власний розсуд. При цьому зміст вимоги позивача, направленої до позичальника, не може містити зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання: саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржнику. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника\~вимог згідно з ч. 2\~ст. 1050 Цивільного кодексу України. Отже, направивши відповідачеві письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, позивач змінив строк виконання зобов`язання за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 р. з 15 вересня 2018 р. на 15 червня 2015 р., а сам кредитний договір припинив свою дію з моменту направлення вимоги. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Верховний Суд у своїй Постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно\~ст. 611 Цивільного кодексу України\~після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Вказана правова позиція є незмінною. Таким чином, зведена облікова виписка з рахунку клієнта від 31.07.2017 є належним доказом, який підтверджує розмір заборгованості відповідача за кредитним договором. У відповідності до зазначеної виписки, відповідачем не сплачено рахунки позивача з номера [NUMBER] по номер [NUMBER] , загальна сума несплачених рахунків становить 169311,38 грн. При цьому за рахунком №00275341 від 21.07.2015 на суму 4200,00 грн та рахунком №00289879 від 12.10.2015 на суму 12000,00 грн (усього 16200,00 грн) позивач претендує на отримання від відповідача «інших виплат відповідно до договору». Разом з тим, у відповідності до договору сплаті підлягають: основна сума кредиту, разова комісія при укладені договору (сплачено при укладанні договору) та проценти, такий платіж як «інші виплати» договором не передбачено. Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б надавали позивачу право на включення до суми заборгованості та стягнення в судовому порядку «інших виплат відповідно до договору». Якщо під іншими виплатами позивач розуміє проценти та нарахування процентів після припинення кредитного договору то відповідне є незаконним, оскільки згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон «Про споживче кредитування», відповідно до якого Закон «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону «Про споживче кредитування». Відповідно до положень цього Закону, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою. Так само договори зі споживачами не повинні містити умови, які є несправедливими. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17). Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 постанови у справі №496/3134/19)...". У відповідності до п. 1.3.1 загальних умов кредитування, сплата за кредитним договором здійснюється на підставі рахунків, наданих кредитором. В свою чергу кредитор розраховує черговий платіж шляхом застосування до суми, визначеної в графіку погашення кредиту (1061,81 дол. США), обмінного курсу за безготівковими операціями Філії «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк». У відповідності до кредитного договору, графіку погашення кредиту та рахунків-фактур, наданих спеціалісту, форма погашення кредиту, погоджена сторонами договору, є ануїтетною. Така форма погашення кредиту полягає в тому, що повернення кредиту здійснюється протягом всього періоду кредитування рівними частинами щомісяця (в нашому випадку щомісячний платіж становить еквівалент 1061,81 дол. США). Даний платіж включає суму погашення кредиту та відсотків за кредитом. На початку сплати кредиту в цих платежах переважають відсотки, і менше погашається сума кредиту. Надалі з кожним платежем частка відсотків зменшується, і більше погашається сума кредиту. Таким чином, до травня 2015 року позичальник повинен був сплатити 20 платежів по 1061,81 дол. США, перерахованих за обмінним курсом за безготівковими операціями Філії «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк». Розмір вказаних платежів у гривнях, згідно з договором, визначається кредитором. Крім того, позичальник повинен сплатити разову комісію за надання та розміщення кредиту. У відповідності до зведеної облікової виписки позичальник сплатив разову комісію за рахунком № [NUMBER] від 26.09.2013 в сумі 8072,48, в графі сума боргу 0,00 грн. У відповідності до зведеної виписки позичальник сплатив щомісячні платежі за період з жовтня 2013 по травень 2015 в повному обсязі, в загальній сумі 298 819,95 грн (ця сума включає суму разової комісії 8072,48 грн). Із аналізу зведеної виписки вбачається, що заборгованість позичальника на кінець травня 2015 року в сумі 4226,55 грн складається з заборгованості зі сплати штрафів та пені. При цьому до суд погоджується з доводами відповідача та його представника, що до суду не було надано розрахунків цих штрафів та пені зазначених у Зведеній обліковій виписці з рахунку позивача, сформовану 05 травня 2015 року (т. 2, а. с. 171-172), ), а також зазначені у Зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта від 31.07.2017 (т. 2, а. с. 110-112. Таким чином, позичальник [PERSON] за платежами, які відповідно до графіку погашення кредиту припадають на період до 05.05.2015 (дати вимоги про дострокове повернення кредиту) повністю розрахувався за поточними щомісячними платежами. Визначений кредитором борг позичальника за платежами, що згідно з графіком припадають на травень 2015 року, становить 4226,55 грн і складається з суми штрафів та пені. У відповідності до зведеної виписки з червня 2015 року по липень 2017 року позичальнику нараховано заборгованість в сумі 169311,38 грн. У відповідності до рахунків №00264391 від 03.06.2015 на суму 3217,28 грн, №00275341 від 21.07.2015 на суму 4200,00 грн та №00289879 від 12.10.2015 на суму 12000,00 грн, кредитором нараховано вказані суми згідно виписки «інші витрати відповідно до Договору» (зазначені в цьому абзаці розрахунки сум до суду не надано). Враховуючи відсутність в договорі таких платежів як «інші витрати відповідно до Договору», а також з урахуванням припинення дії договору з 06.05.2015 нарахування сум, зазначених в цьому абзаці, є безпідставним, і ці суми підлягають виключенню із боргу позичальника, визначеного у виписці. Таким чином, загальна сума боргу позичальника за договором у відповідності до зведеної виписки становить за період з 01.06.2015 по 31.07.2017 149 894,10 грн. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] сплатив суми, передбачені до сплати графіком погашення кредиту, які мали бути сплачені в період з дати укладення договору №50010638 від 24.09.2013 до 05.05.2015 (дати вимоги про дострокове повернення кредиту у відповідності до п. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування»). Борг позичальника за платежами, що згідно з графіком припадають на травень 2015 року, становить 4226,55 грн і складається з суми штрафів та пені. Сума заборгованості за кредитним договором №50010638 від 24.09.2013 на кінець липня 2017 року у відповідності до зведеної облікової виписки з рахунку клієнта [PERSON] від 31.07.2017 становить 149894,10 грн. Тому, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми заборгованості за кредитом та основної суми заборгованості зі сплати додаткового кредиту у розмірі 149894,10 грн., яка визнана відповідачем. Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 85634,89 грн. У справі, що переглядається, після пред`явлення кредитором до позичальника вимоги згідно з частиною\~другою\~статті\~1050 ЦК України\~права та інтереси позивача були забезпечені частиною\~другою\~статті\~625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У відповідності до статті\~625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 березня 2019 року при розгляді справи № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 509, частини\~першої\~статті\~267, статті\~625 ЦК України\~свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті\~625 ЦК України\~щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Із позовної заяви ТОВ "Порше Мобіліті" убачається, що 3 % річних були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Відповідно до частини\~четвертої\~статті\~263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При таких обставинах суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних в сумі 85 634,89 грн. задоволенню не підлягають. Відповідна правова позиція сформована у постанові КЦС ВС від від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18. Щодо стягнення збитків у розмірі 19 417,28 грн Відповідно до поданого позову позивач просить суд стягнути послуги з дання юридично - консультаційних послуг в сумі 4200,00 грн., колекторські послуги в сумі 3217,28 грн. та витрати на правничу допомогу в даній справі на суму 12000,00 грн., всього в сумі 19417,28 грн., визначаючи при цьому правову природу зазначених сум, як збитки. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом статей 614, 623 ЦК України стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права. Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11 червня 2020 року у справі № 464/4017/16-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18 та від 22 вересня 2021 року у справі № 198/527/18-ц. У цій справі позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення збитків на підставі статті 22 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, згідно з якої майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам особи, а також шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: -неправомірність поведінки особи; -наявність шкоди; -причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; -вина заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Ст.12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Вказані ТОВ "Порше Мобіліті" витрати не відповідають ознакам збитків, що визначені частиною\~другою\~статті\~22 ЦК України, та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, позивачем не доведено те, що вказані витрати були необхідними для відновлення свого порушеного права та перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням умов кредитного договору. Щодо стягнення штрафу в сумі 64579,99 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 31\~жовтня 2018\~року у\~справі №\~202/4494/16-ц\~(провадження\~№ 14-318цс18)\~зроблений наступний\~правовий висновок:пеня (штраф) за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування. У постанові КЦС ВС від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18 зроблений наступний правовий висновок: 04 листопада 2014 року товариство направило [PERSON] вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 50010465, згідно з якою кредитор на підставі пункту 3.2 Загальних умов кредитування вимагав повернути достроково суму кредиту у повному обсязі та заборгованість відповідно до умов договору про дострокове повернення невиплаченої суми кредиту, що становить на поточну дату - 179 000,64 грн, із яких: дострокове повернення невиплаченої суми кредиту- 116 303,17 грн; несплачені чергові платежі - 12 217,87 грн; штрафні санкції відповідно до статті 8.3 договору - 430,65 грн; штраф за порушення терміну повернення кредиту у розмірі 20 % від суми кредиту - 50048,95 грн.06 січня 2016 року товариство направило [PERSON] вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 50010465, згідно з якою кредитор на підставі пункту 3.2 Загальних умов кредитування, вимагав повернути достроково суму кредиту у повному обсязі та заборгованість відповідно до умов договору про дострокове повернення невиплаченої суми кредиту, що становить 244 636,07 грн та складається із: дострокове повернення невиплаченої суми кредиту, що станом на поточну дату становить еквівалент 7 306,43 доларів США і відповідно становить - 173 893,03 грн; несплачені чергові платежі - 58 107,12 грн; штрафні санкції відповідно до статті 8.3 договору - 9 635,92 грн; вартість послуг, пов`язаних з погашенням та обслуговуванням кредиту - 3 000,00 грн. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України...Судом апеляційної інстанції встановлено, що першу досудову вимогу позивач пред`явив позичальнику 04 листопада 2014 року. Отже, з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, позивач втратив право на нарахування процентів та штрафних санкцій з 05 листопада 2014 року. Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Під час розгляду даної справи судом встановлено, та не заперечувалося сторонами справи, що позивач пред`явив 05 травня 2015 року про дострокове повернення кредиту, яку позивач надіслав на адресу [PERSON] та останній отримав 16.05.2015 року. В зазначеній вимозі про дострокове повернення кредиту відповідач чітко зазначив, що до сплати підлягає штраф на підставі п.8.3. договору в сумі 4161,77 грн. Отже, позивача не довів умови нарахування штрафу в сумі 64579,99 грн. після 05.05.2015 року, тобто після настання строку виконання основного зобов`язання. Суд дійшов висновку, що позивач, як кредитор у даній справі після 06.05.2025 року не вправі був нараховувати штрафи за договором. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 11 жовтня 2023 року у справі № 753/13820/16-ц, провадження № 61-4858св23. Таким чином, позивачу слід відмовити у стягненні штрафу в сумі 64579,99 грн. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 350 201,79 грн. Відповідно до Кредитного договору № 50010638 від 24.09.2013 р. та Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною договору, встановлено, що всі платежі виражені з визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. З огляду на приписи\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"\~встановлено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Також, суд зауважує, що позивачем у додаткових письмових поясненнях наданих до суду, в обґрунтування законності зазначеної позовної вимоги є посилання на правові позиції викладені: у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19); у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19); у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18); у постановах Великої Палати Верховного Суду по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14- 465цс18). В той же час, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останні правові позиції Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), висловлена наступна правова позиція: Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 361/4822/18 (провадження № 61-12756св19) зроблено наступний правовий висновок: суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення з позичальника інфляційних втрат дійшов правильного висновку, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19) висловлена наступна правова позиція: суд апеляційної інстанції, стягуючи з позичальника на користь ТОВ «Порше Мобіліті» інфляційні втрати, не врахував, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти, виражені в гривнях (99 699,36 грн та 29 353,40 грн) з визначенням еквіваленту в іноземній валюті (12 225,55 доларів США та 3 204,52 доларів США відповідно), а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат у розмірі 57 173,03 грн. Посилання позивача у відзиві на те, що суд апеляційної інстанції стягнув заборгованість за кредитом станом на дату відправлення ним вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, а тому він має право на інфляційні втрати, нараховані після дати відправлення вимоги є необґрунтованими, оскільки можливість стягнення інфляційних втрат залежить від вираження валюти у самому договорі, а не від стягнення судом кредиту відповідно до обмінного курсу гривні на відповідну дату. Указаний підхід щодо неможливості стягнення інфляційних втрат за укладеними між ТОВ «Порше Мобіліті» та позичальниками кредитними договорами, предметом яких виступали грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, з огляду на те, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновленні еквівалентом іноземної валюти, є усталеним у практиці Верховного Суду (див. також постанови Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 540/974/15 (провадження № 61-9133св19), від 02 червня 2021 року у справі № 204/5296/15 (провадження № 61-12110св19), від 21 липня 2021 року у справі № 310/9979/15 (провадження № 61-11782св20), на які посилалася заявник у касаційній скарзі). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 752/4079/16-ц, провадження № 61-7168св23, від 06.06.2024 року у справі № 607/8238/20. Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Отже, інфляційні втрати в сумі 350 201,79 грн. до стягнення не підлягають. Заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивачем дотримано строки звернення до суду визначені нормами ЦК України в частині позовних вимог задоволених судом. Щодо судових витрат Позивачем за подання позову у даній справі понесено витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 19814,13 грн., про що ним чітко зазначається у Заяві про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 20.05.2019 року. З урахуванням уточнень викладених у Заяві про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 20.05.2019 р., позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 320 947,78 грн. Судом вирішено стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за Кредитним договором № 50010638 від 24.09.2013 року, яка складається: з основної суми заборгованості за кредитом та основної суми заборгованості зі сплати додаткового кредиту у розмірі 149894,10 грн. Відповідно судом задоволено до стягнення 11,35% від заявлених позовних вимог, тому судовий збір підлягає до стягнення в сумі 2248,90 грн. з розрахунку: 19814,13 грн. х11,35%. В той же час, судом не застосовуються приписи ч. 3 ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідачем було визнано позовні вимоги в сумі 149894,10 грн. вже на стадії розгляду справи по суті. Щодо заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду у даній справі. Матеріали справи також містять заяву відповідача в якій він просить при ухваленні рішення суду про стягнення існуючої заборгованості по кредитному договору надати йому розстрочку виконання рішення суду шляхом погашення заборгованості рівними частками строком на 12 місяців, починаючи з дати набрання рішенням суду у даній справі законної сили. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду шляхом погашення заборгованості рівними частками строком на 12 місяців, починаючи з дати набрання рішенням суду у даній справі законної сили, оскільки наявна об`єктивна необхідності та наявні підстави для відтермінування виконання рішення в цілому. Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення. Отже, відстрочення виконання рішення суду це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 рокуз наступними змінами і доповненнями, задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Такі обставини є виключними, тобто такими, що унеможливлюють виконання рішення суду в силу непередбачуваних обставин, що настали під час здійснення виконання судового рішення. З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відповідно до положень ч.1ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч.3 ст.435ЦПК України). Частини четверта та п`ята статті 435 ЦПК України передбачають, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - [PERSON] , має намір повністю та добровільно сплатити суму заборгованості, яка ним визнана та судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, однак через скрутне матеріальне становище не має можливості одноразово сплатити заборгованість, оскільки на теперішній час є мешкає в м. Харкові, у зв`язку з військовою агресією російської федерації та введенням на території України воєнного стану, втратив офіційне місце роботи і має мінливий заробіток. З матеріалів справи вбачається, що підтверджено належними та допустимими доказами, які не спростовані позивачем, відповідач не має постійного доходу. Допомогу від інших членів сім`ї не має можливості отримувати, так як має лише батька пенсіонера [INFO] , а також має на утриманні малолітня дитина - [PERSON] 17.10.2017 року. Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України був введений воєнний стан, який діє і на теперішній час. Відповідно до повідомлення Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, зазначені вище обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/ стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Outcome: partial