Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на 376/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , що складається з 1/2 частина мех.току літ.А загальною площею 2004,8 кв.м, ЗАВ-40 VI. Підставою для такого визнання є те, що її право власності не визнається відповідачами по справі. Ухвалою суду від 18.03.2025 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 27.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду. Від представника позивача по справі надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутністю позивача, позовні вимоги вони підтримують на просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, представник відповідача надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без їх участі. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв клопотань не надавав. Про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв клопотань не надавав. Про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв клопотань не надавав. Про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв клопотань не надавав. Про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, враховуючи безумовне визнання відповідачами позову, яке в свою чергу не суперечить вимогам закону й не порушує права свободи чи інтереси інших осіб суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено наступне. [PERSON] , був власником 1/2 частки будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] з. Він був власником на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.12.2011 року, яке видано виконавчим комітетом Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області. Оригінал даного свідоцтва зберігається в матеріалах цивільної справи № 499/948/14-ц, яка досліджена судом в судовому засіданні, копія якого долучено до матеріалів даної справи. Дане свідоцтво видавалося на підставі рішення Бузинівської сільської ради від 30.11.2011 року № 107 виконком № 13 та зареєстровано в КП «Іванівське бюро технічної інвентаризації» відповідно до витягу 32748370 від 30.12.2011 року, реєстраційний номер 33756620. В подальшому у зв?язку з ухиленням [PERSON] від нотаріального посвідчення договору рішенням Іванівського районного суду Одеської області 04.11.2014 року по справі 499/948/14-ц задоволено позовну заяву [PERSON] , до Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно та визнано за Taxa Мохамадом Валідом право власності на 49/100 частин одноповерхової кам`яної нежитлової будівлі та споруд, яка складається із : складається із : мех. Току та ЗАВ-40 VI, розташованого в [ADDRESS] . Відповідне ухилення відбулося з вини відповідача Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області. Це пов?язано з тим , що при ухваленні Бузинівською сільською радою Іванівського району Одеської області рішення за N? 107 від 30 листопада 2011 року « Про оформлення права власності на частку будівель та споруд: частку покритого і частку непокритого току, ЗАВ -40 з під?їзними путями, що викуплені на умовні паї гр. [PERSON] , розташованих за межами населеного пункту с . Бузинове та видачу свідоцтва» були допущені помилки . Частка [PERSON] у вказаному майні визначена невірно (відповідно до тексту рішенням Іванівського районного суду Одеської області 04.11.2014 року по справі 499/948/14-ц. Надалі договором дарування, який укладений 23.08.2018 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2083 власником вищевказаних 49/100 часток одноповерхових кам`яних нежитлових будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з» стала [PERSON] . Власником майна стала позивач по справі [PERSON] . 28.03.2022 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Іванівського районного суду Одеської області від 04.11.2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без задоволення. Підставою для винесення такого рішення судом апеляційної інстанції стало те, що суд першої інстанції не долучив до розгляду справи [PERSON] , як іншого співвласника, оскільки оскаржуване рішення стосується прав та законних інтересів у зв?язку з цим не дослідив всі обставини , які мають значення для справи та дійшов передчасного висновку щодо суті спору. 16.04.2024 року рішенням Іванівського районного суду Одеської області по справі 499/812/21 було визнано не дійсним договір дарування укладений 23.08.2018 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2083 та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27624562, яким проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] 49/100 часток одноповерхових кам`яних нежитлових будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». В той же час вищевказаним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16.04.2024 року по справі 499/812/21 було вказано наступне: Визнати наступні частки у праві власності/користування в комплексі будівель та споруд за адресою [ADDRESS] - у власності [PERSON] -1/4 частина мехтоку літ.А загальною площею 1002,4 кв.м, 1/2 частина автовагової літ.В загальною площею 16,7 кв.м, прохідна літ.Г загальною площею 18,4 кв.м, майданчик для зерна № 1 -І, майданчик для зерна № 2 - II, комплекс «БУСК» - III, артсвердловина - IV, вежа Рожновського - V. Загальна площа частки становить 1345,8 кв.м, що складає 194/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». - у власності [PERSON] - 1/8 частка мехтоку літ.А загальною площею 501,2 кв.м, 1/4 частина складу насіневого літ.Б загальною площею 319,7 кв.м, 1/4 частина автовагової літ.В загальною площею 8,3 кв.м., що складає 155/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». - у власності [PERSON] - 1/2 частина мех.току літ.А загальною площею 2004,8 кв.м, ЗАВ-40 - VI, що складає 376/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». - у власності [PERSON] - 1/4 частини автовагової літ.В загальною площею 8,3 кв.м, 1/8 частина мех.тіку літ.А загальною площею 501,2 кв.м, 1/4 частина складу насіневого літ.Б загальною площею 319,6 кв.м. що складає 155/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». - у користуванні [PERSON] - 1/2 частина складу насіннєвого літ.Б загальною площею 638,4кв.м (за фактичним користуванням приміщення 1 - склад зерна) що складає 120/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». Таким чином, [PERSON] висловив свою згоду на перехід його права власності до [PERSON] шляхом продажу, отримав за відповідне майно відповідні грошові кошти (На підтвердження укладеного договору купівлі-продажу, того ж дня позивач повністю розрахувався з відповідачем за нерухоме майно , що підтверджується розпискою (сторінка 1 рішення Іванівського районного суду Одеської області від 04.11.2014 оку по справі 499/948/14-ц) [PERSON] був належним власником 30 грудня 2011 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно і зареєстрував право власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав. Однак в подальшому позивач та відповідач [PERSON] не змогли нотаріально оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна з вини відповідача Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області. Це пов?язано з тим, що при ухваленні Бузинівською сільською ради Іванівського району Одеської області рішення за N? 107 від 30 листопада 2011 рок «Про оформлення права власності на частку будівель та споруд: частку покритого і 1/2 частку непокритого току, ЗАВ -40 з під?їзними путями, що викуплені на умовні паї гр. [PERSON] . В подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, який був укладений 23.08.2018 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2083 було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] 49/100 часток одноповерхових кам`яних нежитлових будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». Таким чином, [PERSON] також належним чином висловив свою згоду на перехід його права власності до [PERSON] . В той же час, право власності [PERSON] на теперішній час не визнається та відповідно 16.04.2024 року рішенням Іванівського районного суду Одеської області по справі 499/812/21 було визнано не дійсним договір дарування укладений 23.08.2018 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2083 та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27624562, яким проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] 49/100 часток одноповерхових кам`яних нежитлових будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». У зв?язку з такими обставинами у [PERSON] наявне відповідне право власності. Також, рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16.04.2024 року по справі 499/812/21, яке набрало законної сили, було визнано наступні частки у праві власності/користування в комплексі будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , в тому числі: - у власності [PERSON] - 1/2 частина мех.току літ.А загальною площею 2004,8 кв.м, ЗАВ-40 - VI, що складає 376/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] «з». Таким чином, суд вважає, що [PERSON] має право власності на 376/1000 частин комплексу будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , що складається з 1/2 частина мех.току літ.А загальною площею 2004,8 кв.м, ЗАВ-40 VI. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права. Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено. Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19). Аналогічна правова позиція викладена в Постанова КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Відповідна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 25.10.2023 у справі № 754/2721/14-ц. До аналогічних правових висновків також прийшов Верховного Суду в наступних постановах: Постанова КЦС ВС від 25.10.2023 у справі № 501/2498/16-ц; Постанова КЦС ВС від 19.10.2023 у справі № 344/1640/21; Постанова КЦС ВС від 04.10.2023 у справі № 507/1130/20; Постанова КЦС ВС від 13.10.2023 у справі № 707/1884/21. Відповідно до положень статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права відповідно до пп. 1 п.2 цієї статті. Згідно ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ст.6 ч.1 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Наведені позивачем доводи суд вважає обґрунтованими та у зв`язку з цим позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 81, 259, 263-265, 268 ,-

Outcome: approved