Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Бойчук Олена Петрівна. звернулася у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою, в інтересах довірительки, до [PERSON] в якій просить позбавити останнього батьківських прав щодо малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначає, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак спільне життя не склалося та рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року шлюб між ними було розірвано. Вказує, що під час перебування позивачки у шлюбі з відповідачем в них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що відповідач своїх батьківських обов`язків відносно вказаної дитини не виконує, не проявляє інтересу до її життя, не турбується про стан її здоров`я, не цікавиться її успішністю, та не надає жодної моральної підтримки. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав викладених в ній, та просили суд її задоволити. Відповідач 10 квітня 2025 року та повторно 25 червня 2025 року в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Поряд з цим, 18 лютого 2025 року відповідач подав до суду заяву в який просив відкласти розгляд справи призначений на 10 квітня 2025 року оскільки він перебуває на лікуванні в зв`язку із отриманням поранення під час проходження військової служби в збройних силах України. Окрім цього, просив не позбавляти його батьківських прав відносно його дочки [PERSON] . Представник органу опіки та піклування - Відділу опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в судовому засіданні позов підтримала та просила його задоволити. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що позивачка є її мамою, а відповідач є її біологічним батьком. Однак, він її життям не цікавиться, матеріально її не забезпечує, навіть не телефонує до неї щоб поцікавитися її життям. Суд, заслухавши пояснення позивачки її представника, пояснення представника органу опіки та піклування, думку малолітньої дитини, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 20 квітня 2011 року по 23 травня 2014 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року (а.с. 5). Позивачка та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11 жовтня 2011 року та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 19 квітня 2019 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а.с.6, 9). З психологічного висновку від 02 травня 2024 року, вбачається, що малолітня [PERSON] має стабільні позитивні зв`язки з мамою та вітчимом (якого називає татом). З біологічним батьком не відчуває зв`язку та емоційного контакту (а.с.23). Відповідно до довідки від 29 квітня 2024 року (а.с. 17), [PERSON] та її дочка [PERSON] , [INFO] з 08 березня 2022 року по 31 березня 2025 року проживають спільно на території Чеської республіки на підставі дозволу на довгострокове проживання - Тимчасовий захист, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 29 квітня 2024 року, виданої початковою школою м.Мост, вбачається, що [PERSON] , [INFO] є ученицею 6-го класу початкової школи м.Мост (а.с. 21). Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №152971 від 28 травня 2024 року (а.с. 13) відповідач, станом на вказану дату, має заборгованість перед позивачем по сплаті аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за період з 28 лютого 2018 року по 01 травня 2024 року в розмірі 52377 грн. 26 коп. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Враховуючи наведене суд приходить до переконання, що позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно неповнолітньої дочки є свідомим нехтуванням ним своїх батьківських обов`язків. В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відповідачем, які б були підставою застосування відносно нього крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Позивачкою не було надано належних та достатніх доказів того, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] " наданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 09 грудня 2024 року за №08-01-2061/24, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Суд не може погодитися з даним висновком органу опіки та піклування, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим. Висновок органу опіки та піклування "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] " наданий виконавчим комітетом Рівненської міської ради 09 грудня 2024 року за №08-01-2061/24 складено однобічно, неповно, суб`єктивно, з очевидним ухилом на задоволення вимог позивача і не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення батьківських прав відповідача, отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав. Предмет даного спору стосується безпосередніх прав і обов`язків відповідача стосовно своєї малолітньої дитини, що ґрунтуються на вимогах закону, і можливого позбавлення його батьківських прав. Отже, органу опіки та піклування з метою повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення при вирішенні даного питання, необхідно було встановити дійсні причини, з яких відповідач не міг виконувати батьківські зобов`язання, прийти до переконання про їх поважність або неповажність, заслухати його думку з приводу відносин, які склалися, пояснення свідків, які не заінтересовані у вирішенні спору і не свідчитимуть на користь будь-якої зі сторін у справі, а також інші обставини, що можуть вплинути на правильність остаточного висновку цього органу. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, суд звертає увагу на ту обставину, що представники органу опіки та піклування склали такий висновок не провівши бесіду з відповідачем, батьком дитини, не відвідали місце його проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку, не встановили чи має він фактичну можливість виконувати свої батьківські обов`язки зокрема з об`єктивних причин, стану здоров`я, обізнаності про місце проживання дитини, розташування місця проживання дитини за кордоном, проходження служби в ЗСУ. За таких обставин твердження про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своєї малолітньої дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON] є передчасними та необґрунтованими, а відтак суд не приймає їх до уваги. Враховуючи недоведеність факту свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та приймаючи до уваги те, що батько дитини заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed