Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

29.04.2025 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 26 січня 1985 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у районному відділі ЗАГС м. Пологи, про що складено відповідний актовий запис №4, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Від сумісного життя неповнолітніх дітей сторони не мають. В позовній заяві позивач вказує, що шлюбні відносини з відповідачем припинені з 2021 року з причини відсутності взаєморозуміння у вирішенні питань сім`ї, несумісних поглядів на життя, протилежного уявлення про спільний побут, у зв`язку з чим сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, і тому шлюб існує формально. Збереження шлюбу неможливо. З часу фактичного припинення шлюбних відношень сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що причини які спонукають наполягати на розірвані шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Шлюб між сторонами є лише формальним, оскільки особисті відносини міш ними вже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування. Вважає що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу. Спору щодо спільного майна немає. Враховуючи викладене, позивач просить шлюб між нею [PERSON] та [PERSON] розірвати. Після розірвання шлюбу бажає залишити шлюбне прізвище [PERSON] . Просить розглядати справу у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 30.04.2025 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Позивач [PERSON] на розгляд справи у судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила справу про розірвання шлюбу розглянути за її відсутності. Надала суду заяву в якій повідомила, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання на розгляд справи двічі не з`явився, хоча про дати, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом повідомлення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку передбаченому ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», причини неявки до суду не повідомив, жодних клопотань чи заяв суду не надав. Частиною 4 статті 223\~ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неявкою відповідача, неподанням нею відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням\~ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.01.1985 [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб у районному відділі ЗАГС м. Пологі, про що складено актовий запис № 4, та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з 2021 року з причини відсутності взаєморозуміння у вирішенні питань сім`ї, несумісних поглядів на життя, протилежного уявлення про спільний побут, у зв`язку з чим сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. З часу фактичного припинення шлюбних відношень сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Особисті відносини між сторонами тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування, та продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає. Спору щодо спільно нажитого майна немає. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997). Так, відповідно до ст. 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст. 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких вона наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, шлюб між\~сторонами фактично\~припинив існування\~з 2021\~року,у зв`язку з чим позивач наполягає на його розірванні. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах СК України. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, які зазначені в позовній заяві, що позивач наполягає на задоволенні позову про розірвання шлюбу, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не має, суд приходить до висновку про задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Позивач не просила суд стягнути з відповідача судові витрати, а тому зазначене питання судом не вирішувалося. Згідно частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~\~Відповідно до\~ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з частини 3 статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved