Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала на його (позивача) ім`я заповіт, посвідчений секретарем Чернинської міської ради Таращанського району Київської області Прищепенко О.Д. Як зазначає позивач, він звернувся до приватного нотаріуса КМНО Рубльової К.О. із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус повідомила, що вищевказаний заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі і до моменту його реєстрації вона не має підстав видати свідоцтво про прав на спадщину за заповітом. Проте, отримати інформацію, чому заповіт не був внесений секретарем сільради Прищепенко О.Д. до Спадкового реєстру неможливо, оскільки [PERSON] померла. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відсутність реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі позбавляє його можливості реалізувати своє право на отримання спадщини, позивач просить задовольнити його вимоги та визнати за ним право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 09.10.2023 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 30.10.2023 року відкрито провадження даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.11.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , в якому він просить ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу у відсутність представника Київської міської ради. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.12.2023 року витребувано у приватного нотаріуса КМНО Рубльової К.О. належним чином завірену копію спадкової справи № 6/2021, яка була заведена після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . 18.03.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , в якому вона просить ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу у відсутність представника Київської міської ради. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 25.06.2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] . В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у письмових поясненнях просить розглядати справу у відсутність представника КМР. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Оскільки сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за нею 15.09.1994 року Київським міським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Швейник» № 457 від 20.08.1993 року. За життя [PERSON] 30.09.2020 року склала заповіт, яким заповідала все своє майно позивачу [PERSON] . Даний заповіт посвідчено в приміщенні Чернинської міської ради та посвідчено секретарем Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області Прищепенко О.Д. та зареєстровано за № 16. Позивач, як за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса КМНО Рубльової К.О. і заявою про прийняття спадщини (спадкова справа № 6/2021). З матеріалів спадкової справи також вбачається, що до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , вказуючи, що [PERSON] була його цивільною дружиною. 13.12.2021 року представнику [PERSON] - [PERSON] приватним нотаріусом КМНО Рубльовою К.О. надано роз`яснення, відповідно до якого факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , яка померла [INFO] , однією сім`єю встановлюється рішенням суду, яке не було надано нотаріусу, що виключає можливість визнати [PERSON] спадкоємцем четвертої черги. Одночасно повідомлено, що за даними довідки зі Спадкового реєстру спадкодавець не робив розпорядження на випадок своєї смерті - зареєстрований заповіт відсутній. Проте, до нотаріуса надійшла заява про прийняття спадщини, разом з якою було надано заповіт, складений померлою, відповідно до змісту якого спадкоємцем всього майна померлої є інша особа. Відсутність встановлення недійсності заповіту робить неможливим закликання спадкоємців за законом взагалі, тому що заповіт охоплює все майно померлої. 07.10.2022 року приватним нотаріусом КМНО Рубльовою К.О. позивачу надано роз`яснення про те, що за даними довідки зі Спадкового реєстру спадкодавець не робив розпорядження на випадок своєї смерті - зареєстрований заповіт відсутній. До моменту, як заповіт, наданий позивачем, не буде зареєстрований в Спадковому реєстрі, нотаріус не має підстав видавати свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання заповіту недійсним (справа № 754/1861/22). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва провадження у справі закрито в зв`язку зі смертю [INFO] позивача [PERSON] . Також, [PERSON] звертався до правоохоронних органів із заявою про те, що невстановлені особи у невстановлені місце та час підробили офіційний документ, а саме заповіт [PERSON] від 30.09.2020 року про передачу квартири за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , який в подальшому надав вказаний заповіт приватному нотаріусу для прийняття у спадщину квартири. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 01.11.2024 року, винесеної слідчим СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві, старшим лейтенантом поліції Васильєвою А.В. у кримінальному провадженні № 12022100030002657 від 06.10.2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, в ході досудового розслідування за вказаною заявою [PERSON] проведено всі слідчі і розшукові заходи з метою перевірки фактів та доводів, викладених у заяві [PERSON] , однак вони не знайшли свого підтвердження в ході досудового розслідування. Досудовим розслідуванням не встановлено достатньо даних, які б вказували на наявність об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, що є підставою для закриття вказаного кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що він є спадкоємцем за заповітом, відсутність реєстрації якого у Спадковому реєстрі робить неможливим реалізацію ним своїх спадкових прав. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. За змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Відповідно до статті 1247ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1251 ЦК України передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Також пунктом 2 частиною 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних). При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 831/19569, відомості про заповіти, посвідчені нотаріусами, посадовими та службовими особами, зазначеними в статтях 1251, 1252 ЦК України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат», підлягають внесенню до Спадкового реєстру. Так само підлягають внесенню до реєстру і відомості про зміну і скасування заповіту. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див. пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину. Тому, штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіти нікчемними, вкрай нерозумно. Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України. Інший підхід призводить до необґрунтованості покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанови Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 у справі № 220/183/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 688/3144/20). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заповіт [PERSON] від 30.09.2020 року посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування з дотриманням вимог щодо його посвідчення, визначених ЦК України і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту, та не скасовує вільне волевиявлення заповідача. Визнання заповіту нікчемним без установлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Крім того, вказаний заповіт у встановленому законом порядку недійсним не визнано, у рамках кримінального провадження будь-яких протиправних дій, наслідком якого стало складання заповіту, не встановлено. Так, особу [PERSON] та її дієздатність під час складення заповіту від 30.09.2020 року перевірено уповноваженою на те особою - секретарем Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області Прищепенко О.Д., заповіт підписаний особисто заповідачем, оскільки іншого не встановлено, зазначено місце складення заповіту, вказано й дату його посвідчення, тобто оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення. Отже, суд доходить висновку, що при посвідченні заповіту були дотримані основні положення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11листопада 2011року №3306/5 та відповідні норми ЦК України, зокрема, статті 1247 ЦК України. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені. Саме так застосовано норми матеріального права Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року по справі № 397/1396/19, провадження № 61-14040 св 20. Також в постанові від 07.03.2018 року по справі справа № 525/607/1, провадження № 61-1339 св 17 Верховний Суд роз`яснив, що відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо. Оскільки судом встановлено, що вищевказаний заповіт підписаний [PERSON] , посвідчений уповноваженою особою, то суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для кваліфікації заповіту як нікчемного. Відсутність реєстрації вказаного заповіту у Спадковому реєстрі підстав вважати заповіт нікчемним не дає і вищевказані висновки суду не спростовує. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як встановлено судом, і це підтверджується наявними доказами, а також матеріалами спадкової справи, померлій [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована за нею 15.09.1994 року Київським міським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Швейник» № 457 від 20.08.1993 року. Позивач є спадкоємцем за заповітом, який у встановленому законом порядку звернувся із заявою про прийняття спадщини. Однак, позивач на даний час позбавлений можливості отримати відповідне свідоцтво та зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на нерухоме майно, оскільки вищевказаний заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі, чим порушується його право на спадкування, а тому його порушені права підлягають захисту в судовому порядку. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved