Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У грудні 2023 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 27.08.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2023 у справі № 361/6432/23, яке набрало законної сили 02.11.2023, шлюб між сторонами розірвано. 17 вересня 2018 року, тобто у період шлюбу, [PERSON] та відповідач [PERSON] за спільні грошові кошти, інвестували та в подальшому придбали за 1 912 364 гривні 22 коп. об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м., до складу якого включалася й земельна ділянка площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271. Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за відповідачем. Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу сторони не досягли. З цих підстав, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням зміни предмету позову просить визнати за [PERSON] право на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 33,8 кв.м., загальною площею 130,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1088157132106, а також право на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 1079074832106; визнати за [PERSON] право на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 33,8 кв.м., загальною площею 130,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1088157132106, а також право на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 1079074832106; припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку, а також здійснити розподіл судових витрат. Позиція відповідача щодо заявлених позовних вимог. 12 лютого 2024 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що маючи намір придбати житловий будинок, останній погодив умови проекту попереднього договору № 79 купівлі-продажу будинку від 30.08.2018 зі своїм батьком, який позичив йому кошти у розмірі 1\~500\~000 грн. для сплати першого внеску за вищевказаним договором. Крім того, для сплати другого внеску за зазначеним договором [PERSON] 08 вересня 2018 року продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] за 966 000,00 грн. 14.09.2018 [PERSON] сплачено всю суму вартості за попереднім договором № 79 купівлі-продажу будинку від 30.08.2018. Так, 17 вересня 2018 року між [PERSON] та фірмою-забудовником ТОВ «АРХІМАСТ-М» укладено договір-купівлі-продажу, згідно якого відповідач набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] та спірну земельну ділянку. З огляду на вищевикладене, [PERSON] вважає, що спірний будинок та земельна ділянка є його особистою приватною власністю, тому заявлені вимоги позивача [PERSON] є безпідставними. Зустрічний позов 25 березня 2024 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що у період з 27.08.2011 по 02.10.2023 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У 2018 році у нього виник намір придбати житловий будинок у ТОВ «АРХІМАСТ-М» за адресою: [ADDRESS] шляхом інвестування у будівництво. Оскільки на момент виникнення такого умислу у [PERSON] не було достатньо коштів на придбання будинку, він за борговою розпискою від 28.08.2018 отримав у борг від вітчима [PERSON] суму коштів у розмірі 1\~500\~000 грн. За рахунок вказаних коштів [PERSON] сплатив на рахунок забудовника перший внесок по попередньому договору у розмірі 1\~529\~782,56 грн. Позивач [PERSON] не надавала згоди на укладення договору позики, бо остання не знала про існування такого договору та про придбання спірного майна на одержані в борг кошти. Оскільки коштів на здійснення другого внеску за договором у [PERSON] не вистачало, 08 вересня 2018 року він продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] вартістю 966 000,00 грн. 14 вересня 2018 року [PERSON] сплатив другий внесок у розмірі 382\~581,66 грн., а решту коштів у розмірі 580\~000 грн. віддав [PERSON] у рахунок погашення боргу за борговою розпискою. 17 вересня 2018 року між [PERSON] та фірмою-забудовником ТОВ «АРХІМАСТ-М» укладено договір-купівлі-продажу, згідно якого відповідач за первісним позовом набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] та спірну земельну ділянку, розташовану під будинком. [PERSON] наголошував на тому, що у період з 01.01.2001 по 31.12.2023 він весь час працював та отримував сталий дохід. З наведених підстав, [PERSON] просив визнати житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, розташовану за адресою: [ADDRESS] , його особистою приватною власністю. Позиція позивача щодо зустрічного позову 01 липня 2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву, відповідно якого позивач не згодна із зустрічним позовом, проти задоволення зустрічного позову заперечує повністю та вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими, та такими, які задоволенню не підлягають. В обґрунтування заперечень [PERSON] посилалася на те, що викладені у зустрічній позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Так, при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.09.2018 позивач за первісними позовними вимогами надавала відповідну нотаріально посвідчену згоду на придбання вказаного нерухомого майна. Наполягала на тому, що будинок та земельна ділянка придбані в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Зазначила, що у період з 30.08.2018 по лютий 2022 року сторонами у будинку здійснено ремонт, купувалися меблі, кухонна техніка, посуд, тощо, внаслідок чого вартість будинку значно зросла до 3\~018\~000 грн., без урахування внутрішнього оздоблення. Також [PERSON] зазначила, що вона працює з 2007 року та протягом десяти років заощаджувала кошти на купівлю житла, натомість [PERSON] майже не працював, а якщо і рахувався, то отримував мінімальну заробітну плату. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської суду від 18 грудня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської суду від 29 травня 2024 року зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, об`єднано в одне провадження з первісними позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності в натурі. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської суду від 13 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник первісного позивача [PERSON] адвокат Ніколюк О.Л. первісні позовні вимоги, з урахування зміни предмета позову, підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Зазначала, що спірне нерухоме майно придбано сторонами за спільні кошти, у шлюбі. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Щиголь В.В. просив зустрічні позовні вимоги задовольнити, в задоволенні первісного позову - відмовити. Наголошував на тому, що спірний будинок та земельна ділянка є особистою власністю [PERSON] , придбані ним за кошти надано у позику його вітчимом та жодної фінансової участі [PERSON] у придбанні майна не брала. Обставини справи, що встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області 27 серпня 2011 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Прізвище чоловіка після одруження « [PERSON] ». Прізвище дружини після одруження « [PERSON] ». Актовий запис № 547. Від шлюбу у подружжя [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 18 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 395. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2020 року у справі № 361/6432/23 шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що 30 серпня 2018 року між ТОВ «АРХІМАСТ-М» та [PERSON] укладено попередній договір № 79 купівлі-продажу будинку, за умовами якого сторони домовилися у строк не пізніше 28 грудня 2018 року укласти основний договір. Предметом основного договору є продаж продавцем покупцю нерухомого майна, а саме: житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м., земельна ділянка місця розташування: кадастровий номер: 321060000:01:063:0271. Набуття права на земельну ділянку здійснюється покупцем у відповідності до чинного законодавства України. За змістом п. 2.1 вищевказаного договору, ціна продажу будинку становить 1\~912\~228,20 грн. Згідно Довідки від 17.09.2018 про сплату 100 % ціни продажу будинку згідно попереднього договору № 79 купівлі-продажу будинку від 30.08.2018, покупцем сплачено ціну продажу за вказаним вище попереднім договором у розмірі 1\~912\~364,22 грн. Відповідно до платіжних доручень № 14908 від 30.08.2018 та № 176428 від 14.09.2018, [PERSON] здійснив оплату за вищевказаним попереднім договором № 79 від 30.08.2018 у розмірі 1\~529\~782,56 грн. та у розмірі 382\~581,66 грн. відповідно. Судом встановлено, що 17 вересня 2018 року між ТОВ «АРХІМАСТ-М» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 3952, відповідно до умов якого ТОВ «АРХІМАСТ-М» зобов`язується передати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти житловий будинок у власність за сплатити за нього обговорену суму (купити). Житловий будинок, що відчужується за цим договором, розташований за адресою: [ADDRESS] . За змістом п. 1.4 вищезгаданого договору від 17 вересня 2018 року, житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, яка перебуває в оренді згідно Договору оренди земельної ділянки, посвідченого 04.11.2006 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М. за реєстровим № 3777. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 17 вересня 2018 року, остання дала свою згоду чоловіку [PERSON] на укладення договору про купівлю житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання цього об`єкту нерухомості є їхньою спільною сумісною власністю, придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як такий, що купується ними за час шлюбу. Така заява посвідчена приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрована в реєстрі за № 3951. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 341177968 від 01.08.2023, житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 130,5 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м., зареєстрований 17.09.2018 на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.09.2018, а земельна ділянка площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, цільове призначення: для іншої житлової забудови, розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована 31.07.2019 на праві власності [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 48102997 від 06.08.2019, документи, подані для державної реєстрації: витяг з рішення «+Про затвердження документації із землеустрою щодо передачі земельних ділянок громадянам у власність, зміну цільового призначення земельної ділянки, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою» серія та номер: 1441-56-07, виданий 30.05.2019, видавник: Броварська міська рада Київської області. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що спірне нерухоме майно придбане ним особисто за власні кошти. Так, зокрема, [PERSON] отримав у борг від вітчима [PERSON] грошові кошти у розмірі 1\~500\~000 грн. На підтвердження вказаних обставин, додав до позову копію розписки від 29.08.2018, згідно якої він взяв у борг грошові кошти на купівлю будинку у розмірі 1\~500\~000 грн. та зобов`язався повернути таку суму до 01.10.2019. Крім того, [PERSON] зазначав, що другу частину оплати за спірне майно за попереднім договором № 79 купівлі-продажу будинку від 30.08.2018 здійснив за рахунок продажу особистої квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,1 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., вартістю 966\~000 грн., що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 08 вересня 2018 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2877, згідно умов якого [PERSON] продав [PERSON] вищевказану квартиру. На підтвердження отримуваного заробітку [PERSON] додані до позову копія трудової книжки серії [NUMBER] від 03.12.2007 та довідка форми ОК-7, [PERSON] відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 01.01.2001 по 31.12.2023, копія трудової книжки. У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що є вітчимом відповідача [PERSON] , якого він виховує з 9-річного віку. Підтвердив, що давав у борг [PERSON] 1\~500\~000 грн. для придбання будинку, відповідач вніс дані кошти в банк, далі відповідач продав квартиру і доклав решту суми для придбання спірного нерухомого майна. [PERSON] винен [PERSON] 920\~000 грн. Оскільки потрібні були гроші на ремонт, то кошти не віддав. Щодо повернення коштів за борговою розпискою пояснив, що до суду не звертався. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст.60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Звертаючись до суду позивач [PERSON] просить визнати за нею право на 1/2 частину спірного житлового будинку [ADDRESS] , а також право на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку та на 1/2 частину спірної земельної ділянки, а також припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказане нерухоме майно. Так, судом встановлено, у період перебування у шлюбі сторін, а саме 17 вересня 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 вересня 2018 року, реєстровий номер 3952, відповідач за первісним позовом [PERSON] набув у власність житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271. З наданих приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А. документів, на підставі яких посвідчувався вищевказаний договір, судом з`ясовано, що [PERSON] , 17 вересня 2018 року надала нотаріально посвідчену згоду чоловіку [PERSON] на укладення договору про купівлю житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання цього об`єкту нерухомості є їхньою спільною сумісною власністю, придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як такий, що купується ними за час шлюбу. У постанові від 03 червня 2024 року у цивільній справі № 712/3590/22 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.» Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З наведеного суд вважає, що позов [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинку є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки дійсно сторони придбали таке нерухоме майно під час перебування у шлюбі, при укладенні договорі купівлі-продажу будинку дружина надавала згоду на придбання чоловіком майна, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якому не визначались, а відтак є підстави вважати, що за [PERSON] в силу закону належить 1/2 частина вказаного майна, підстав відступлення від рівних часток судом не встановлено. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю, суд дійшов такого висновку Згідно з частиною першою\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Оцінивши відповідно до вимог\~статті 89 ЦПК України\~подані учасниками справи докази, суд вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя та що презумпція права спільної сумісної власності відповідачем не спростована. Твердження [PERSON] про придбання спірного майна за його особисті кошти, отримані від [PERSON] за борговою розпискою від 29.08.2018 та отримані від продажу квартири [ADDRESS] , суд вважає безпідставними, оскільки таке майно відповідач за первісним позовом набув у власність у період шлюбу, [PERSON] надавала нотаріально посвідчену заяву на придбання такого майна та визнавалося, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо аргументів відповідача за первісним позовом стосовно неприйняття позивачем за первісним позовом фінансової участі у придбанні спірного нерухомого майна, оскільки у позивача таких коштів не було, то суд вважає доцільним зазначити таке. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2024 року у справі № 686/21098/22. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] не спростовано презумпції спільності майна подружжя. Інші аргументи та твердження відповідача [PERSON] не спростовують заявлених [PERSON] позовних вимог. Щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку, суд дійшов такого висновку. Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Водночас, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України (у відповідній редакції), необхідно виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших. Відповідно до статті 377 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, цільове призначення: для іншої житлової забудови, розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована 31.07.2019 на праві власності [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 48102997 від 06.08.2019, документи, подані для державної реєстрації: витяг з рішення «+Про затвердження документації із землеустрою щодо передачі земельних ділянок громадянам у власність, зміну цільового призначення земельної ділянки, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою» серія та номер: 1441-56-07, виданий 30.05.2019, видавник: Броварська міська рада Київської області. Таким чином, зазначена земельна ділянка приватизована [PERSON] та відповідно набута ним у власність на підставі рішення Броварської міської ради Київської області № 1441-56-07 від 30.05.2019. За наведених обставин, враховуючи те, що позивач є власником 1/2 частини будинку, який є спільним майном подружжя, то суд вважає за доцільне визнати за [PERSON] , в порядку ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки площею 0,0137 га, кадастровий номер: 321060000:01:063:0271, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 1079074832106. Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічний позов - задоволенню не підлягає. Щодо судових витрат Відповідно до платіжної інструкції № 0.0.3339726488.1 від 04.12.2023, при подачі даного позову до суду [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 9\~561,82 грн. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають судові витрати у розмірі 9 561,82 грн.

Outcome: approved