Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

У березні 2024 року позивач АТ «Кредобанк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 259800,31 грн., покласти на відповідача судові витрати. Позов мотивував тим, що 20.08.2021 [PERSON] уклав із АТ «Кредобанк» кредитний договір № СL-326858, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Відповідно до умов кредитного договору датою погашення кредиту є 19 лютого 2028 року, сума виданого кредиту 164360, 38 грн., щомісячний платіж 6942 грн., початкова відсоткова ставка 35 %. Відповідно до умов кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 17.01 2024 заборгованість за кредитним договором становить 259800,31 грн., з яких тіло кредиту 157765,82 грн., відсотки 102034,49 грн. З метою досудового добровільного врегулювання спору на адресу [PERSON] було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, дана вимога була залишена відповідачем без реагування, борг не сплачений. Просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати. 01.03.2024 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючого суддю визначено Усатову І.А. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 19.05.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що 320.08.2021 між відповідачем та позивачем був укладений кредитний договір №CL-326858, дата погашення кредиту 19.02.2028, тобто на даний час ще не настав. До і після початку воєнних дій відповідач виконував платежі на умовах кредитного договору, але в подальшому в зв?язку із зміною економічних умов пов?язаних з війною, відсутністю доходів товариства на якому працює директором та які раніше отримував, був вимушений перервати виплати за кредитним договором №CL-326858. На даний час єдиним доходом відповідача є пенсія. У зв?язку з тим, що відповідач є учасником бойових дій він користується всіма пільгами, що надає держава. Зокрема це можливість відстрочення сплати тіла кредиту до закінчення військового стану в Україні (за погодженням з кредитором), звільнення від сплати відсотків, пені, штрафних санкцій за отриманими кредитами. Позивачем не було обґрунтовано наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором перед позивачем, не доведено розмір заборгованості, пропуск строку погашення заборгованості, не доведено факту погодження сторонам и всіх істотних умов договору, не обґрунтовано належним чином позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Зазначена позивачем сума заборгованості у розмірі 259800,31 грн, включає в себе проценти, нараховані з порушенням законодавства України. При цьому, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, яка визначена ст. 625 ЦК України. У своїй позовній заяві позивач просить неправомірно стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №CL-326858від 20.08.2021 у розмірі 259800,31 грн, у тому числі відсотки - 102034,49 грн. Розмір позовних вимог значно завищений і не відповідає дійсності. На підставі вище вказаного, просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засідання представник позивача підтримав позові та просив задовольнити, У судовому засідання відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 20.08.2021 [PERSON] уклав із АТ «Кредобанк» кредитний договір № СL-326858, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Відповідно до умов кредитного договору датою погашення кредиту є 19 лютого 2028 року, сума виданого кредиту 164360, 38 грн., щомісячний платіж 6942 грн., початкова відсоткова ставка 35 %. Відповідно до умов кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування. Згідно п. 2.1 - 2.4 договору, сума та валюта кредиту - 164360,38 грн, дата видачі кредиту 20.08.2021, строк кредитування 60 місяців терміном до 19.08.2026. Позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку, вказаного в п. 2.5 кредитного договору, на наступні цілі та за вказаними реквізитами: на поточні потреби в сумі 164360,38 грн. на поточний рахунок позичальника. За користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 35 % річних (п. 4.1 кредитного договору). Відповідно до п. 4.2 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою, визначеною п. 4.1 договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту. Відповідно до п. 4.3. кредитного договору, за надання послуг позичальник сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені в п. 2.10. Згідно п. 4.4, 4.6 кредитного договору загальні витрати позичальника по кредиту за цим договором становлять 188845,09 грн., загальна вартість кредиту 353205,47 грн. Відповідно до п. 4.5 кредитного договору, орієнтована реальна річна процентна ставка 41,19% річних. Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до графіку платежів. Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 5887 грн. щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця (п. 6.2 кредитного договору). Згідно з п. 6.3 кредитного договору, позичальник щомісячно, здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом, у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу. Згідно з п. 6.10 договору позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п. 6.9. кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно п.п. 3.3.2, 3.3.3. кредитного договору) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усуне вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п. 6.9. кредитного договору). Аналогічні умови кредитування, викладені у паспорті споживчого кредиту, які погодив відповідач власним підписом . 20 серпня 2021 року банком було перераховано на рахунок позичальника [PERSON] кредитні кошти, згідно меморіального ордера від 20 серпня 2021 року на суму 164360,38 грн. Крім того, доказом перерахування АТ «Кредобанк» на рахунок позичальника [PERSON] є виписка по особовим рахункам за 20.08.2021. Також судом встановлено, що згідно з випискою по особовим рахункам за період з 20.08.2021 по 17.01.2024 АТ «Кредобанк» 20.08.2021 перерахувало грошові кошти відповідачу в сумі 164360,38 грн., відповідач не в повному обсязі здійснював платежі за наданим кредитом, порушив графік повернення кредиту. Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту № CL-326858 від 20.08.2021 станом на станом на 17.01.2024 заборгованість за кредитним договором становить 259800,31 грн., з яких тіло кредиту 157765,82 грн., відсотки 102034,49 грн. 17 жовтня 2023 року АТ «Кредобанк» направив відповідачу [PERSON] досудову вимогу за вих. № 7102023- П8-5593 щодо дострокового стягнення заборгованості, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та списку №15 згрупованих відправлень Укрпошта Стандарт, в якій банк вимагав від відповідача дострокового повернення за цим кредитним договором, у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги, прострочену заборгованість станом на 17.10.2023 у розмірі 243241,23 грн та попередив, що у разі невиконання даної вимоги, банк змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення заборгованості в судовому порядку. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших). Суд зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами, вимог про оскарження кредитного договору або його окремих умов [PERSON] за час користування кредитними коштами не заявлялося. Суд також враховує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит. Разом із тим, правом відмовитися від договору про споживчий кредит [PERSON] на свій розсуд не скористався. Також суд зазначає, що відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. На підтвердження обставин поширення на нього положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей [PERSON] надав суду копію посвідчення учасника бойових дій. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Матеріали справи не містять відповідних документів як доказів звільнення [PERSON] від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Надана відповідачем копія посвідчення учасника бойових дій є документом, що може підтверджувати наявність у [PERSON] статусу учасника бойових дій та права на пільги відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з цим, вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій. Таким чином, положення частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стосуються виключно мобілізованих позичальників. З урахуванням вищенаведеного заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню на користь банку, складається з суми заборгованості по тілу кредиту 157765,82 грн,; суми заборгованості нарахованих відсотків 102034,49 грн., що загалом становить 259800,31 грн. Враховуючи вищевикладене з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 259800,31 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача суму заборгованості у розмірі 259800,31 грн, тому суд не приймає до уваги доводи відповідача викладені у відзиві. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 141 ЦПК України позивачу за рахунок відповідача відшкодовуються судові витрати, що складає 3 897, 01 грн.

Outcome: approved