Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

06 січня 2025 року до Покровського районного суду міста Кривого Рогу звернувся позивач [PERSON] із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником гаражу, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний гараж належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. 16.08.2004 р. та зареєстрованого в реєстрі за №3920 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4908234 від 30.09.2004 р. В 2011 році позивач вирішив продати даний гараж для чого звернувся до КП ДОР «Криворізьке БТІ» та отримав витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №31696915 від 18.10.2011 р. Після цього досяг попередньої усної домовленості з відповідачем [PERSON] про продаж даного гаражу, але у зв`язку з тим, що у останнього не виявилось грошових коштів для оплати повної вартості гаражу між ними була досягнута усна домовленість, що відповідач буде користуватись гаражем та сплачувати витрати на його утримання (членські внески до кооперативу, електроенергію та інші необхідні платежі) до того моменту, поки у відповідача не буде достатньо коштів для придбання гаражу. До 2013 року відповідач не знайшов грошових коштів та сторони не уклали договір купівлі-продажу. В 2013 році позивач з метою недопущення у нього заборгованості за членськими внесками та іншими платежами (у нього виникли сумніви в платоспроможності відповідача, оскільки майже два роки останній так і не знайшов грошових коштів на придбання) звернувся до голови кооперативу та попросив прийняти в члени кооперативу [PERSON] в члени кооперативу, щоб він на законних підставах сплачував необхідні платежі, та у зв`язку з наступним продажем гаражу. До 2024 року [PERSON] так і не знайшов грошових коштів для придбання гаражу. Оскільки у позивача виникла необхідність в продажі гаражу, а відповідач за стільки років не спромігся знайти грошові кошти для придбання гаражу, [PERSON] звернувся до відповідача з проханням звільнити займаний гараж, на що останній відмовив. Дані події мали місце 16.03.2024 р. Після цього [PERSON] став погрожувати поліцією, якщо позивач не переоформить на нього гараж та категорично відмовився його звільняти (поліція викликалась 17.03.2024 р. та 01.04.2024 р. Позивач вважає, що до цього часу відповідач безпідставно користується гаражем та відмовляється його звільняти; такі дії відповідача позбавляють позивача можливості користування належним йому майном та розпорядження ним. Ухвалою суду від 14 січня 2025 року, прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання по справі на 09-00 годину, 13 лютого 2025 року, яке було відкладено. Ухвалою суду від 28 лютого 2025 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Призначено справу до судового розгляду по суті на 28 березня 2025 року о 09 годині 00 хвилин, яке було відкладено. В судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник адвокат Храмов М.П. позов підтримали послались на обставини, що зазначенні у позовній заяві. Відповідач у справі та його представник адвокат Солодовник О.А. про задоволення позову заперечували. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що він придбав спірний гараж, договір купівлі-продажу не укладався. Він тривалий час проводив ремонтні роботи в гаражі і наразі в гаражі знаходяться його речі та належний йому автомобіль. Представник відповідача адвокат Капалкіна Євгенія Олегівна направила до суду засобами підсистеми електронний суд ЄСІТС відзив на позовну заяву, згідно якого просила в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи це тим, що інформація наведена позивачем на підтвердження права власності на гараж є неповною та такою, що суперечить чинному законодавству. Посилаючись на норми ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.376 ЦК України, представник відповідача вважає, що позивач не надав суду доказів того, що він є власником земельної ділянки на території якої знаходиться забудова у вигляді гаражу. Відсутність такого доказу дає підстави вважати, що право власності на гараж оформлене з порушенням законодавства України. Вважає, що слід перевірити чи отримував позивач дозвільні документи на будівництво об`єкту нерухомого майна. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є дружиною відповідача та гроші передавалась в її присутності. Розписки про отримання грошових коштів ніхто не писав. Допитані в судовому свідок [PERSON] надав свідчення, що йому стало відомо про придбання гаражу відповідачем від самого відповідача і він допомагав йому ремонтувати гараж з 2015 по 2024 рік. Свідки [PERSON] та [PERSON] надали свідчення, що вони в різний період часу допомагали ремонтувати гаражі, оскільки [PERSON] в подальшому придбав ще один гараж в тому ж Гаражно-будівельному кооперативі «Надія». Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12ЦПК\~України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] 16.08.2004 року був придбаний гараж 4, розташований в Гаражно-будівельному кооперативі «Надежда» (код ЕДРПОУ 25723047) в Покровському районі міста Кривого Рогу. Що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Право власності позивачем було набуто у відповідності до вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також судом досліджено оригінал інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно індексний № 424002885, згідно якого станом на 24.04.2025 р. позивач у справі є єдиним власником спірного нерухомого майна, а саме гаражу, що підтверджується матеріалами справи. Зазначений гараж був придбаний позивачем у [PERSON] . В свою чергу [PERSON] придбала 09.06.1998 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА №721369 Гаражно-будівельний кооператив «Надія» (ідентифікаційний код 25723047) зареєстрований рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.1992 N?459, але в статутних документах зазначена назва АВТОГАРАЖНИЙ КООПЕРАТИВ «НАДЕЖДА». 07.08.2008 року на підставі наданих документів державним реєстратором відділу державних реєстраторів апарату міськради і виконкому були проведені зміни до установчих документів кооперативу та була змінена назва кооперативу з АВТО ГАРАЖНИЙ КООПЕРАТИВ «НАДЕЖДА» на ОБСЛУГОВУЮЧИЙ КООПЕРАТИВ «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ - КООПЕРАТИВ «НАДІЯ» (ідентифікаційний код 25723047). Судом встановлено, що сторони по справі надали судові в якості доказу фотокопію статуту Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Надія», код ЕДРПОУ 25723047, що прийнято загальними зборами членів обслуговуючого кооперативу від 23 січня 2017 року, протокол №1, правовідносини виникли між сторонами 12-13 листопада 2013 року, а тому суд не дає правову оцінку умов та порядку прийому в члени кооперативу, вибуття з нього, враховуючи ту обставину, що сторони не надали судові належного доказу, що регулює порядку прийому в члени кооперативу, вибуття з нього, станом на 12-13 листопада 2013 року. Частино 1 статті 657 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до\~частини 1\~статті 218\~Цивільного кодексу\~України,\~недодержання сторонами\~письмової форми\~правочину,\~яка встановлена\~законом,\~не має\~наслідком його\~недійсність,\~крім випадків,\~встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Частино 1, 2 статті 220 Цивільного кодексу України, разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України). Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна. Проаналізувавши вище зазначене в даному випадку вбачається що насамперед негаторний позов розрахований на усунення фактичних перешкод, тобто тих, які створюються без певних юридичних перешкод. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша стаття 4 ЦПК України). Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Негаторний позов підлягає застосуванню лише за відсутності договірних відносин між сторонами, оскільки за такої ситуації здійснення власником захисту свого порушеного права відбувається засобами зобов`язального права. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Якщо на момент подання позову правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає. Тобто негаторний позов підлягає застосуванню лише за відсутності договірних відносин між сторонами, оскільки за такої ситуації здійснення власником захисту свого порушеного права відбувається засобами зобов`язального права. За правилами статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Наявність договірних відносин не знайшла свого підтвердження та не доведена належними та допустимими доказами у справі. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем у справі були надані докази належності йому на праві приватної власності спірного гаражу. Натомість відповідачем у справі не було надано доказів укладання договору купівлі-продажу, досягнення істотних умов договору та проведення розрахунку. Самі по собі покази свідків не можуть підміняти собою письмові докази на підтвердження проведення розрахунків, як от розписки чи договір укладений в письмовій формі у відповідності до вимог чинного законодавства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Частина 1статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються у разі задоволення позову на відповідача

Outcome: approved