Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

20 листопада 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] , в особі представника - адвоката Косьміна Д. В., з позовною заявою до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття арешту з майна боржника. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11 жовтня 2024 року з Інформаційної довідки № 398870021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, громадянка [PERSON] ( [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) дізналась про існування арешту накладеного постановою, Б/н від 15.04.2003, Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі на належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначене обтяження (арешт) зареєстроване 10.11.2004 за № 1454960 реєстратором: Першою київською державною нотаріальною конторою. Вважає, що не існує підстав для перебування під арештом майна [PERSON] , зокрема квартири за адресою: [ADDRESS] , накладеним постановою, Б/н від 15.04.2003, Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі з огляду на наступне. З метою зняття арешту з майна позивачки, адвокат Косьмін Д.В., як представник боржника, звернувся до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із відповідною заявою про зняття арешту з майна боржника [PERSON] , але зазначений вище орган державної виконавчої служби листом від 11 листопада 2024 року відмовив у її задоволенні з таких мотивів. За інформацією з АСВП, на виконанні Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) жодних виконавчих проваджень стосовно [PERSON] не перебуває. Також, зі змісту листа-відповіді начальника Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що виконавче провадження відносно боржника [PERSON] знищене відповідно до частин першої та другої розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби, де закріплено: передані до архіву органу державної виконавчої служби, справи та виконавчі провадження, строк зберігання закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання яких становить один рік. Окрім того, як зазначено в листі-відповіді начальника Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 листопада 2024 року, чинним законодавством не передбачено механізм та порядок зняття органом державної виконавчої служби арешту по виконавчим провадженням, які відсутні в Автоматичній системі виконавчого провадження та є знищеними, і таким чином питання зняття арешту треба вирішувати в судовому порядку. З огляду на наведене, позивачка [PERSON] вважає, що існування арешту, який був накладений постановою, Б/н від 15.04.2003, Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі на належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] ., який був зареєстрований 10.11.2004 за № 1454960 реєстратором: Першою київською державною нотаріальною конторою, суттєво порушує та обмежує її права, і тому порушене право підлягає захисту у судовому порядку. Таким чином, у зв`язку з несвоєчасним зняттям арешту з нерухомого майна [PERSON] відбулося порушення її основних прав та свобод, гарантованих не тільки на рівні законодавства України, а й на міжнародному рівні. З викладених вище обставин вбачається, що арешт майна позивача існує формально, чим обмежує права позивачки вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном, та є підставою для усунення перешкод в здійсненні [PERSON] права користування і розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України. За приписами ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт з майна боржника також може бути знятий за рішенням суду. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Беручи до уваги викладене вище просили усунути перешкоди у здійсненні позивачкою [PERSON] права користування та розпоряджання своїм майном шляхом зняття арешту накладеного постановою Б/н від 15.04.2003 Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі, реєстраційний номер обтяження: 1454960, зареєстрований 10.11.2004 реєстратором: Першою київською державною нотаріальною конторою з квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , дата народження: [INFO] . На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2024 року справу передано судді Тесленко І.О. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року справу прийнято до провадження та постановлено вищевказану справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 25 червня 2025 року від представника позивача суду надійшла заява у якій він просив розгляд справи здійснити за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Також, 25 червня 2025 року від представника відповідача до суду надійшла заява у якій вона просить розгляд справи провести за її відсутності, прийняти рішення на розсуд суду. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України; повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Заяв та / або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128 - 131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. Як вбачається з матеріалів Інформаційної довідки № 398870021 від 11.10.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за запитом «фізична особа [PERSON] » наявний запис: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 1454960, зареєстровано: 10.11.2004 10:50:08 №1454960 реєстратором Перша київська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова б/н, 15.04.2003, Відділ державної виконавчої служби у Солом`янському районі; об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] ; додаткові дані: архівний номер 5444623KIEV1, Архівна дата: 22.04.2003, Дата виникнення: 22.04.2003, № реєстра: 3-692, внутр. №6601163725F423315454, коментарій: вх. 2165 (а.с. 6). Судом досліджено лист-відповідь начальника Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 листопада 2025 року, з якого вбачається, що виконавче провадження відносно боржника [PERSON] знищене відповідно до частин першої та другої розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби, де закріплено: передані до архіву органу державної виконавчої служби, справи та виконавчі провадження, строк зберігання закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання яких становить один рік. (а.с. 7). З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII, щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту вбачається, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що державний виконавець мав при закінченні виконавчого провадження щодо боржника зняти накладений ним арешт на нерухоме майно. Як вбачається з досліджених судом доказів скасування арешту в досудовому порядку державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження не було здійснено. Суд бере до уваги, що за змістом ч. 1 р. Х Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби лише завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання. Також, судом враховано, що підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як вбачається з Договору купівлі - продажу від 17 березня 2000 року, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, наведені позивачем обставини не спростував. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Тобто державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на належне користування, володіння та розпорядження своїм майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. З урахуванням викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 12 - 19, 141, 265 - 268, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: approved