Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Триголов А.В. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Позовна заява та заява про усунення недоліків позову, що подана у виконання вимог ухвали суду від 13.01.2025, обгрунтовані наступним. 21.06.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Як зазначає позивач, підставою для розірвання шлюбу є те, що після народження дитини відповідачка ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків. Зокрема, через півроку після народження дитини відповідачка поїхала до своїх батьків, де перебувала майже п`ять місяців. У жовтні 2024 року у телефонній розмові остання повідомила, що здійснила помилку та хоче розірвати стосунки. Після неодноразових намагань зберегти сім`ю, постійних спроб пояснити відповідачці, що дитині потрібна мати, позивач остаточно переконався, що їх сімейні відносини із відповідачкою зруйновані, вони стали зовсім чужими один одному та втратили почуття один до одного. У зв`язку із чим їх подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливими. Позивач пояснює, що через велику різницю у віці, відповідачка сама потребує батьківського піклування і зовсім не розуміє своєї відповідальності перед дитиною, яку лише рік тому народила та залишила без материнського піклування. Більше того, позивач вказує, що відповідачка просила його якнайшвидше розпочати процес розлучення та не заперечує, що дитина проживала разом із батьком. На підтвердження вказаного факту до матеріалів позову долучено нотаріально посвідчену заяву відповідачки, відповідно до якої та не заперечує щодо виховання та проживання їх спільної дитини разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи заяву відповідачки щодо відсутності спору про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, останнім заявлено вимогу про залишення проживання дитини разом із позивачем. На підставі вищевикладеного просить розірвати шлюб між сторонами, після розірвання шлюбу залишити дитину - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] за місцем його фактичного проживання (а.с. 1-5, 41-43). Відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 64-65), у якому викладено наступне. Позовні вимоги позивача відповідачка визнає повністю та просить як найшвидше розірвати шлюб між нею та позивачем. Також вона не заперечує щодо визначення місця проживання їх спільної дитини разом із позивачем. З огляду на це просила розірвати шлюб, не надавати строк на примирення та визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] за місцем проживання її батька [PERSON] .. Ухвалою суду від 13.01.2025 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, визначено недоліки позову, порядок та строк їх усунення (а.с. 34). Ухвалою суду від 27.01.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 49). Ухвалою суду від 17.02.2025 задоволено заяви позивача [PERSON] та його представника - адвоката Триголова А.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 48). Ухвалою суду від 25.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 80). Ухвалою суду від 28.05.2025 задоволено заяви позивача [PERSON] та його представника - адвоката Триголова А.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 92). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Триголов А.В. позовні вимоги підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили їх задовольнити. Додатково позивач пояснив, що із відповідачкою вони не проживають разом майже рік, приблизно з червня 2024 року. Де наразі проживає та перебуває відповідачка йому не відомо. Дитина проживає разом із ним від народження. Із позовом до відповідачки про стягнення аліментів він не звертався, оскільки він в змозі утримувати дитину самостійно, так як має дохід від купівлі-продажу автомобілів із США. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, не заперечувала щодо задоволення позову (а.с. 81). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки відповідно до ст. 211 ч. 3 ЦПК України, враховуючи що вона скористалася своїми процесуальними правами. Судом на підставі досліджених доказів встановлено наступні не оспорені факти та обставини. Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с 14-15). Вказане також підтверджується витягом з реєстру Київської територіальної громади №2024/013815638 від 14.11.2024 (а.с. 16). На а.с. 26 міститься копія ID паспорта громадянина України № [NUMBER] [PERSON] , [INFO] . Згідно копії витягу з реєстру Лука-Мелешківської теритоіральної громади №2024/013816482 від 14.11.2024 [PERSON] , [INFO] , 08.08.2003 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 21.06.2023 зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, актовий запис №199. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 18). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Відповідно до копії Витягу з реєстру Київської територіальної громади №2024/013815684 від 14.11.2024, [PERSON] , [INFO] , 20.05.2024 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Відповідно до копії договору найму жилого приміщення між громадянами від 17.05.2024 [PERSON] разом із дитиною [PERSON] , [INFO] , як наймачі винаймають квартиру [ADDRESS] , у власника - [PERSON] строком до 16.05.2025 (а.с. 20). З копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.02.2022 (а.с. 21-22) вбачається, що [PERSON] придбав у власність земельну ділянку, площею 0,0625 га, кадастровий номер 3222481600:02:008:0257, з розташованим на ній садовим будинком, загальною площею 66,0 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на земельну ділянку зареєстрвоано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №298537900 від 08.02.2022 (а.с. 23). Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 02.12.2024, остання, яка є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] , надає свою згоду та не заперечує проти проживання її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом із її батьком [PERSON] , [INFO] . Також надає свою згоду та не заперечує щодо виховання їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , її батьком [PERSON] за її вимушеної відсутності та/або прийняття рішень стосовно виховання за її усної згоди (а.с. 24). З довідки Громадського об`єднання (садове товариство) «Вишневий», с. Гнатне Фастівського району Київської області №11/24-1 від 13.11.2024 (а.с. 25) вбачається, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка та садовий будинок за зазначеною адресою належать [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 25). Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Щодо позовної вимоги позивача про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Підставою даного позову є те, що позивач бажає розірвати шлюб, однак розірвання шлюбу за наявності неповнолітньої дитини можливе лише в судовому порядку. В даному випадку предметом позову є розірвання шлюбу між сторонами. Так, ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зокрема, ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`зки. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 111 СК України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Зі змісту статті 112 СК України вбачається, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, у сторін немає спільних інтересів, спільне господарство не ведеться, приблизно з червня 2024 року проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує щодо його розірвання. За наведених обставин, суд вважає за можливе розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін разом із позивачем суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 121 СК України визначено, що пПрава та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання cімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22). СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив суд не лише розірвати шлюб, а й визначити місце проживання малолітньої дитини разом із ним, посилаючись на те, що відповідачка через півроку після народження дитини залишила його та дитину і ухиляється від виконання материнських обов`язків. Частиною першою статті 164 СК України визначено випадки коли мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема й ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Проте, позивачем такої вимоги у позовній заяві не ставиться. Натомість, до матеріалів позову позивачем долучено копію нотаріально посвідченої заяви відповідачки [PERSON] , у якій та не заперечує проти проживання її малолітньої дитини разом із позивачем та не заперечує щодо виховання їх спільної малолітньої дитини її батьком - позивачем. Дану заяву, як і заяву відповідачки про визнання позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини разом із позивачем, суд розцінює як самоусунення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З цього приводу суд зазначає, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Посилання позивача на наявність згоди матері про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, яка за своєю суттю є згодою відповідачки, як матері, на одноосібне виховання батьком їх спільної дитини суперечить закріпленому в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини. Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Верховний Суд неодноразово у свої правових позиціях зазначає, що звертаючись до суду позивач самостійно визначається із колом учасників справи. Разом із тим, звертаючись до суду із даним позовом та висуваючи, як одну із позовних вимог, вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини, стороною позивача не залучено до участі у справі орган опіки та піклування, як не було під час підготовчого провадження заявлено відповідного клопотання. Також, стороною позивача не надавався до суду відповідний висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, позивача, який бажає проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також інші документи, які стосуються вирішення даного питання. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовна вимога [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із ним, не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1211,20 грн. Відповідно до ст.ст. 3, 19, 21, 24, 104, 105, 110, 112, 121, 141, 150, 155, 157, 164 СК України, ст.ст. 1, 10, 258, 259, 263-265, 273, 274 ЦПК України, суд -

Outcome: partial