Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

позивачі звернулись до суду із позовом, у якому просять: - «визнати незаконними невірні, некоректні та неправильні за формулою ЛМКП «ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО» нарахування вартості послуги з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби (опалення місць загального користування (МЗК) та допоміжних приміщень, витрати на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення)оскільки ЛМКП "Львівтеплоенерго" Здійснили незаконні нарахування і вимагає оплатити солідарно у [PERSON] [PERSON] начебто заборгованості за житлово-комунальні послуги в квартирі [ADDRESS] та [ADDRESS] , а саме за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період нарахувань з 1 вересня 2023 року по 30 листопада 2023 року в розмірі 7 566 (семи тисяч п`ятсот шістдесяти шести) гривень 59 (п`ятдесяти дев`яти) копійки. Та за період з 01.12.2021 по 30.04.2023 року в розмірі 3 777,17 грн, а також ЛМКП "Львівтеплоенерго" здійснили незаконні нарахування і вимагає оплатити у [PERSON] за надані послуги з постачання теплової енергії в квартирі за адресою: [ADDRESS] за період з 01 грудня 2021 року по 31 жовтня 2023 року у розмірі 7 139,47 грн (сім тисяч сто тридцять дев`ять гривень сорок сім копійок)»; - «зобов`язати ЛМКП "ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО" провести НАЛЕЖНИЙ перерахунок вартості послуги з централізованого опалення за теплову енергію на загальнобудинкові потреби (опалення місць загального користування (МЗК) та допоміжних приміщень, витрати на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення) щодо Позивачів [PERSON] [PERSON] за житлово-комунальні послуги в квартирі [ADDRESS] та [ADDRESS] , а саме за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період нарахувань з 1 вересня 2023 року по 30 листопада 2023 року в розмірі 7 566 (семи тисяч п`ятсот шістдесяти шести) гривень 59 (п`ятдесяти дев`яти) копійки та за період з 01.12.2021 по 30.04.2023 року в розмірі з 777,17 грн, а також щодо Позивача [PERSON] за надані послуги з постачання теплової енергії в квартирі за адресою: [ADDRESS] за період з 01 грудня 2021 року по 31 жовтня 2023 року у розмірі 7 139,47 грн (сім тисяч сто тридцять дев`ять гривень сорок сім копійок)». В обґрунтування поданого позову покликається на те, що відповідач систематично здійснює нарахування за послуги з опалення місць загального користування та допоміжних приміщень. Разом з тим, жодних доказів цього не надає. Наголошує, що факт включення системи опалення будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] не доводить факт надання послуг центрального опалення місць загального користування та допоміжних приміщень. У наданих актах немає ніякої інформації про кількість і якість наданих послуг, а відтак такі є неналежними доказами. Окрім цього, оскільки опалювальні прилади та стояк опалення на обох сходових клітках відсутні, то такі не можуть вважатись опалюваними приміщеннями. Оскільки інших місць загального користування у будинку немає, а відтак опалення не здійснюється. В позові зазначили, що відповідач не надає детального розрахунку наданих послуг і не вказує яка частка із загального обсягу розприділяється на квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] у будинку [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] . Згідно листа відповідача, нарахування на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення здійснюються з розрахунку 8% від загального обсягу теплової енергії згідно показів загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії. Разом з тим, в квитанції зазначено лише загальна площа квартири. Вказане вказує на помилковість в проведенні нарахування послуг. Відповідачем на звернення позивачів не надано інформацію про кількість спожитих послуг та порядок розрахунків, як і відсутні докази правильності розрахунку. Факт надання послуг заперечують, жодних договорів не укладали. Вважають, що з незрозумілих причин їх не знято з обліку. Відповідач неодноразово звертався із заявами про видачу судового наказу та із позовами до суду з метою стягнення надуманої заборгованості. Проте, відповідачем не довів, що позивачі є споживачами послуг, а відтак нарахування є безпідставними. Також, відповідач, формуючи заявлену до стягнення суму, посилається на пункт 8 розділу IV Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, згідно якого, у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення (Q3.6. поп.проект), може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Q°" буд): для 1-5 поверхової будівлі/будинку - 25%; для 6-10 поверхової будівлі/будинку - 20%; для будівлі/будинку вище 10 поверхів - 15%; для будівель/будинків комбінованої поверховості - відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку. Проте, даний пункт підлягає до застосування лишу у випадку відсутності у відповідача даних щодо приміщень та трубопроводів в будинку. Відповідними відомостями відповідач мав можливість володіти, володів та володіє. Ухвалою судді від 22 жовтня 2024 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, надано відповідачам термін для подання відзиву. Від відповідача до суду надійшов відзив. З позовними вимогами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не погоджується та вважає їх незаконними, необґрунтованими та безпідставними. Житловий будинок по [ADDRESS] приєднано до мереж централізованого опалення, де ЛМКП «Львівтеплоенерго» надає послуги з теплопостачання мешканцям будинків. Нарахування мешканцям здійснюється комерційним приладом обліку теплової енергії який обліковує кількість спожитої теплової енергії будинком відповідно до чинної методики, умов договору та положень закону. Мешканці будинків (в тому числі позивачі) не надали у встановленому порядку до ЛМКП «Львівтеплоенерго», як виконавця розподілу комунальних послуг, даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах. Відповідно нарахування відповідач зобов`язаний та здійснює згідно чинного п. 8 розділу IV Методики №315 яким визначено, що у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, може бути визначений: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку. Будинок по [ADDRESS] є двоповерховим, відповідно обсяг теплової енергії на загальнобудинкові потреби будинку становить 25% від кількості теплової енергії згідно показів будинкового лічильника. Обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/ об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Зазначає, що Методика №315 не передбачає обов`язкового встановлення спеціальних нагрівальних приладів у МЗК. Більше того, ні Методикою №315, ні Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено звільнення споживачів від обов`язку оплати теплової енергії, витраченої на опалення МЗК, у разі відсутності у них окремих опалювальних приладів. Таким чином, кожен власник - споживач зобов`язаний брати участь у загальному розподілі обсягу спожитої будинком теплової енергії, в тому числі витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень, та своєчасно і в повному обсязі оплачувати надану йому послугу з постачання теплової енергії. Відповідні зобов`язання позивачів, зокрема, встановлювались судом в ході розгляду справ про стягнення заборгованості. Вказані рішення набрали законної сили. Позиція позивачів також суперечить практиці Верховного суду. Також вважає, що зі змісту позовної заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не вбачається, яке саме порушене, невизнане або оспорюване право позивача підлягає судовому захисту, а також відсутні вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, натомість у ній лише викладені заперечення до ЛМКП «Львівтеплоенерго». У зв`язку із наведеним просить в задоволенні позову відмовити. За клопотанням представника відповідача, судом було продовжено пропущений строк на подання відзиву, оскільки причини пропуску тимчасова непрацездатність уповноваженого на ведення справи представника, є поважними і підтверджуються наданими суду доказами. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Взаємовідносини між позивачем та відповідачем щодо теплопостачання врегульовуються Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315, та публічним індивідуальним договором приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії, що є розміщений на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» за посиланням: https://lmkp.lte.lviv.ua (далі договір). Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація, тобто Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пункт 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлового комунальні послуги» передбачає, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Так, пунктом 5 Індивідуального договору приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що виконавець (відповідач у справі) зобов`язується надавати споживачу (позивачу у справі) послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання, та складається з: - обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; - частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; - та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» також визначено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку; ч. 1 ст. 5: спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Статтею 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлені обов`язки співвласників багатоквартирного будинку, зокрема: 1) забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; 2) забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; 3) використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням; 4) додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; 5) виконувати рішення зборів співвласників; 6) забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; 7) відшкодовувати збитки, завдані майну інших співвласників та спільному майну багатоквартирного будинку; 8) додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства; 9) забезпечувати поточний огляд і періодичне обстеження прийнятого в експлуатацію в установленому законодавством порядку багатоквартирного будинку протягом усього життєвого циклу будинку та нести відповідальність за неналежну експлуатацію згідно із законом; 10) своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. А відповідно до п. 2 ст. 12 цього Закону витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку. З наведеного вбачається, що система опалення, як інженерна система будинку, яка призначена для задоволення потреб усіх співвласників (мешканців будинку), належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам, які зобов`язані забезпечувати належне її утримання, що також включає і витрати на оплату комунальних послуг щодо цього спільного майна. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] приєднано до мереж централізованого опалення, де ЛМКП «Львівтеплоенерго» надає послуги з теплопостачання мешканцям будинків. Нарахування мешканцям здійснюється комерційним приладом обліку теплової енергії який обліковує кількість спожитої теплової енергії будинком відповідно до чинної методики, умов договору та положень закону. З матеріалів позов також вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що сторонами не заперечується. Порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії визначено ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Зокрема, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 10 обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування (далі - МЗК) та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, а саме: Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.12.2018 № 315 (далі Методика №315). Відповідно до розділу II Методики №315 загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення. Згідно з п. 2 розділу І Методики №315 загальнобудинкові потреби на опалення це витрати на опалення МЗК та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення. Порядок визначення та розподілу обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення передбачено розділом IV Методики №315. З матеріалів позову вбачається, що оскільки мешканці будинків не надали у встановленому порядку до виконавця розподілу комунальних послуг - ЛМКП «Львівтеплоенерго» даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, нарахування відповідач зобов`язаний та здійснює згідно чинного п. 8 розділу IV Методики №315. Відповідно до п. 8 розділу IV Методики №315 у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку: для 1-5 поверхової будівлі/будинку - 25 %; для 6-10 поверхової будівлі/будинку - 20 %; для будівлі/будинку вище 10 поверхів - 15 %; для будівель/будинків комбінованої поверховості - відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку. Згідно обліку ЛМКП «Львівтеплоенерго», будинок по [ADDRESS] двоповерховий, відповідно, обсяг теплової енергії на загальнобудинкові потреби будинку становить 25% від кількості теплової енергії згідно показів будинкового лічильника. Пункт 12 розділу IV Методики №315 передбачає, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Водночас, у п. 11 розділу IV Методики №315 визначено: якщо проектом на будівлю/ будинок було передбачено встановлення приладів опалення у МЗК та допоміжних приміщеннях, але вони були демонтовані, то для забезпечення нормативної температури у цих приміщеннях такі прилади опалення повинні бути відновлені виконавцем послуг з управління багатоквартирним будинком. Щодо доводів позивачів про відсутність нагрівальних приладів у місцях загального користування, то суд погоджується із доводами відповідача щодо того, що методика №315 не передбачає обов`язкового встановлення спеціальних нагрівальних приладів у МЗК. Більше того, ні Методикою №315, ні Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено звільнення споживачів від обов`язку оплати теплової енергії, витраченої на опалення МЗК, у разі відсутності у них окремих опалювальних приладів. До матеріалів справи відповідачем було долучено копії рішення Личаківського районного судом м.Львова у справі №463/11160/23 від 25.04.2024, яке набрало законної сили та не оскаржувалося, яким позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено та стягнуто з [PERSON] (позивача), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» 7 139,47 грн заборгованості з постачання теплової енергії за період з 01грудня 2021 року по 31 жовтня 2023 року за адресою [ADDRESS] . Окрім цього, рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі 463/4692/23 від 11 березня 2024 року, яке набрало законної сили та не оскаржувалося, позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] а користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» 3 777,17 грн заборгованості з постачання теплової енергії за період з 01грудня 2021 року по 30 квітня 2023 року за адресою [ADDRESS] . Вищевказаними рішеннями суду були встановлені обставини справи, зокрема, факт надання відповідачем послуги з постачання теплової енергії до [ADDRESS] , прийнято за нележаний механізм розрахунку кількості та вартості фактично спожитої теплової енергії проведеної ЛМКП «Львівтеплоенерго» відповідно до вищевказаних пунктів Методики 315 (зі змінами та доповненнями), та встановлено обов`язок відповідачів по справах щодо сплати комунальних послуг. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Окрім цього, пунктом 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі Правила) (така діяла на момент проведеного відключення квартири) визначено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Як уже було вказано попередньо порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії визначено ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Зокрема, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 10 цього Закону обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування (далі - МЗК) та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу. Також відповідно до розділу шостого «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби України» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженого Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року №82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Згідно з підпунктом 12 п 42 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019 № 830 споживач має право відключитися від системи (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26 липня 2019 року № 169; це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) Додатково слід зазначити, що вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.12.2020 у справі №311/3489/18: «Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Верховний Суд дійшов висновку, що відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від оплати за централізоване опалення місць загального користування будинку та вирішив, що така оплата вноситься незалежно від наявності автономного опалення, що також підтверджує законність та обґрунтованість вимоги позивача у даній справі №466/10140/21. Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 05.06.2019 у справі № 703/3515/15-ц зазначив: «У пункті 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21 липня 2005 року № 630 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. За таких обставин, нарахування оплати за опалення місць загального користування позивачем здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства та існуючих нормативних документів». Також, у іншій справі в аналогічних правовідносинах, де у будинку відсутні прилади опалення місць загального користування, у своїй постанові від 26.09.2018 у справі № 703/58/16-ц Верховний Суд звертає увагу на таке: «Відповідно до пункту 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі, які встановили у квартирі багатоповерхового будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Договір на постачання теплової енергії між сторонами не укладався, але цей факт не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до частини другої статті 509 ЦК України, пунктів 1-5 частини третьої статті 20, пункту 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житло-комунальні послуги» обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг покладено на обидві сторони - як виконавця, так і споживача. Підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. У будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, належний температурний режим вище 0° C підтримується за рахунок тепловтрат трубопроводів розподільчої системи, яка знаходиться в підвальному приміщенні будинку та на горищі. Оскільки житло відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку, вона зобов`язана нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, отже, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами… …Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зазначав, що опалювальні прилади в місцях загального користування будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, демонтовані й послуги з централізованого опалення місць загального користування відповідач не отримує. Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке. У пункті 2.1.4 Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, наведено формулу загальної кількості теплової енергії на опалення місць загального користування: Qмзк = SQмзк + Qвтр., де SQмзк - кількість теплової енергії на опалення окремого приміщення місць загального користування, Qвтр. утрати теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Ця формула складається із двох частин. Отже, якщо послуги на опалення окремого приміщення місць загального користування не надаються, залишається друга частина формули - утрати теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. З урахуванням того, що у будинку, у якому знаходиться квартира відповідача, відсутні прилади опалення місць загального користування, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не повинна сплачувати за утрати теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку. Підтримуючи позовні вимоги, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що плата нараховується лише за опалення підвального приміщення, де розміщена розподільча система трубопроводів, якою подається теплова енергія до всього будинку. Відповідне нарахування плати проводиться за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі, які розподіляються рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства- суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є необґрунтованими та безпідставними, належними та достатніми доказами не підтверджуються, а тому позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed