Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача 26.06.2025 керівник Шептицької окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Радехівської міської ради Львівської області звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь держави в особі Радехівської міської ради Шептицького району Львівської області завдані кримінальним правопорушенням збитки в розмірі 91 949,98 грн. У позовній заяві зазначає, що в провадженні СВ ВП №1 Шептицького РВП ГУ НП у Львівській області перебувало кримінальне провадження №12024141280000091 від 09.10.2024, у якому Радехівську міську раду визнано потерпілою юридичною особою по факту незаконного використання бюджетних коштів для виплати надбавок та премій колишньому сільському голові с. Павлів [PERSON] . Своїми діями [PERSON] , шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчинив заволодіння грошовими коштами Павлівської сільської ради (правонаступником якої є Радехівська міська рада) на загальну суму 96 949,98 гривень. В ході досудового розслідування [PERSON] добровільно відшкодував лише частину завданих збитків, а саме 5000 грн. 22.01.2025 обвинувальний акт за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України відносно [PERSON] скеровано до суду. Згідно з ухвалою Радехівського районного суду від 24.03.2025 у справі №451/115/25 [PERSON] судом звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України. При цьому, цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні залишено без розгляду, у зв`язку із закриттям справи за обвинувальним актом. За таких обставин, інтереси держави в особі Радехівської міської ради залишаються не захищеними, оскільки збитки завдані кримінальним правопорушенням в сумі 91 949,98 грн не відшкодовані (а.с.3-29). Заяви, клопотання учасників справи Прокурор Ватраль Р.В. у підготовчому судовому засіданні, повністю підтримав заявлені позовні вимоги, та просив суд стягнути невідшкодовані збитки та 50 відсотків судового збору, оскільки відповідая визнав позов. Представник Радехівської міської ради подав клопотання про розгляд справи без участі Радехівської міської ради та зазначив, що заявлений позов прокуратурою підтримує та позовні вимоги просить задовольнити в повній мірі (а. с. 145). Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні визнав позовні вимоги, просив розстрочити суму збитків, у зв`язку з важким матеріальним становищем. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Процесуальні дії у справі Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 29.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин У провадженні СВ ВП №1 Шептицького РВП ГУ НП у Львівській області перебувало кримінальне провадження №12024141280000091 від 09.10.2024, у якому Радехівську міську раду визнано потерпілою юридичною особою по факту незаконного використання бюджетних коштів для виплати надбавок та премій колишньому сільському голові с. Павлів [PERSON] (а.с.30-50). Так, встановлено, що [PERSON] обрано на посаду Павлівського сільського голови Радехівського району Львівської області відповідно до рішення І сесії VІІ скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 06.11.2015 «Про обрання сільського голови Павлівської сільської ради» та визнано його повноваження з наданням права підпису, у зв`язку із чим він набув статусу службової особи, наділеної організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями згідно із ч. 3 ст. 18 КК України. Павлівський сільський голова [PERSON] , використовуючи своє службове становище, вирішив реалізувати злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння бюджетними коштами, заволодівши ними шляхом зловживання службовим становищем, а також вчинив службове підроблення. [PERSON] , достовірно знаючи, що преміювання його, як сільського голови та установлення йому надбавки, здійснюється на підставі п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», згідно з яким таке преміювання та установлення надбавки здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією Постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці за рішенням відповідної ради, на пленарному засіданні 25 сесії Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області 7 скликання, яке відбулось 20.12.2018, де були присутні десять депутатів від загальної кількості складу ради (чотирнадцять осіб) поставив на голосування питання встановлення йому надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням доплати за стаж та ранг, а також його преміювання як сільського голову Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області в розмірі 70% від посадового окладу на 2019 рік. В подальшому [PERSON] побачивши, що за результатами голосування, з числа присутніх, лише шість депутатів проголосувало за встановлення йому надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням доплати за стаж та ранг, а також його преміювання як сільського голову Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області в розмірі 70% від посадового окладу, починаючи з 01.01.2019, що свідчило про те, що рішення вважається неприйнятими, будучи обізнаним з порядком прийняття радою рішень, в порушення вимог ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з яким рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, п.6 Постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», в якій зазначено, що преміювання сільських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці, а рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою, також грубо порушуючи вимоги розділу 4 пункту 4.7, Регламенту Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, прийнятого рішенням на пленарному засіданні 3 сесії 7 скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області №1 від 29.01.2016, відповідно до якого рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість депутатів від загального складу ради, маючи умисел на заволодіння бюджетними коштами, оголосив, що рішення про преміювання прийнято. Зокрема, на засіданні сесії [PERSON] зазначив, що Рішення Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області 25 сесії 7 скликання №13 від 20.12.2018 «Про преміювання Павліського сільського голови та встановлення надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці» згідно з яким [PERSON] , як сільському голові встановлено надбавку за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50% посадового окладу, а також його преміювання як сільського голову Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області в розмірі 70% від посадового окладу, починаючи з 01.01.2019, прийнято. Після цього, [PERSON] достовірно знаючи, що рішення про встановлення надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50% посадового окладу, а також його преміювання як сільського голову Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області в розмірі 70% від посадового окладу, починаючи з 01.01.2019 не прийнято, оскільки за нього не проголосувала необхідна кількість депутатів, що відображено в протоколі 25 сесії 7 скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 20.12.2018, порушуючи Регламент Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, вніс до офіційних документів - протоколу 25 сесії 7 скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 20.12.2018 завідомо неправдиві відомості та видав завідомо неправдивий офіційний документ - Рішення Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області 25 сесії 7 скликання №13 від 20.12.2018 «Про преміювання Павліського сільського голови та встановлення надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці» підписав їх та скріпив печаткою Павлівської сільської ради, після чого такі набули статусу офіційного документу. Таким чином, на підставі вказаних вище підроблених Павлівським сільським головою [PERSON] Протоколу та Рішення йому безпідставно нараховано надбавки та премії за січень 2019 року в розмірі 8 727,50 грн., за лютий 2019 року в розмірі 8 727,50 грн., за березень 2019 року в розмірі 8 727,50 грн., за квітень 2019 року в розмірі 6 649,52 грн., за травень 2019 року в розмірі 4 155,93 грн., за червень 2019 року в розмірі 8 727,50 грн., за липень 2019 року в розмірі 8 727,50 грн., за серпень 2019 року в розмірі 7 687,44 грн., за вересень 2019 року в розмірі 6 330,84 грн., за жовтень 2019 року в розмірі 9 496,25 грн., за листопад 2019 року в розмірі 9 496,25 грн., за грудень 2019 року в розмірі 9 496, 25 грн (а.с.59-73). Своїми діями [PERSON] , шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчинив заволодіння грошовими коштами Павлівської сільської ради (правонаступником якої є Радехівська міська рада) на загальну суму 96 949,98 гривень (а.с.42). В ході досудового розслідування [PERSON] добровільно відшкодував лише частину завданих збитків, а саме 5000 грн (а.с.74-75). 22.01.2025 обвинувальний акт за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України відносно [PERSON] скеровано до суду. Ухвалою Радехівського районного суду від 24.03.2025 у справі №451/115/25 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України. Кримінальне провадження №12024141280000091 від 09.10.2024 за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. При цьому, цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні залишено без розгляду, у зв`язку із закриттям справи за обвинувальним актом. Вирок набрав законної сили 08.08.2022 (а.с. 51-58). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України такі докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Позиція суду Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Норми права, які застосував суд, мотивована оцінка наведених сторонами аргументів Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. У частині четвертій рішення від 08.04.1999 по справі №3-рп99 Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У ч. 1 рішення Конституційний Суд констатував право прокурора або його заступника самостійно визначати і обґрунтовувати в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.05.2021 по справі № 806/2361/18 представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або не належним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 904/82/19, від 19.01.2021 у справі № 904/71/19, від 02.02.2021 у справі № 904/75/19, у справі №172/232/20 від 19.01.2022. Згідно із листом Радехівської міської ради від 24.04.2025 №01-29/1168 (а.с.92), міська рада не зверталася до суду з позовом в порядку цивільного судочинства щодо стягнення вищезазначених збитків та не заперечує проти звернення Шептицької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Радехівської міської ради Львівської області із відповідною позовною заявою (а.с.92). Судом встановлено, що Шептицькою окружною прокуратурою Львівської області направлявся лист №14.58/03-22-2278ВИХ-25 від 21.05.2025 про прийняття рішення про представництво інтересів Радехівської міської ради та звернення до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди (збитків) в сумі 91\~949,98 грн (а.с.97). Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як видно з матеріалів справи, ухвалою Радехівського районного суду від 24.03.2025 у справі №451/115/25 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України. Кримінальне провадження №12024141280000091 від 09.10.2024 за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. При цьому, цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні залишено без розгляду, у зв`язку із закриттям справи за обвинувальним актом. Вирок набрав законної сили 08.08.2022 (а.с. 51-58). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Згідно із ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України закриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. На підставі ст. 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Отже, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг; відсутність заперечень обвинуваченого. Будь-яких інших підстав та умов для цього законом не встановлено. Відповідно, дотримання наведених умов, є безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, тобто, суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа). Також суд враховує, що ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Отже, лише винне діяння, в розумінні Кримінального кодексу України буде вважатися кримінальним правопорушенням, відповідно, закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) не є реабілітуючою підставою. При цьому, ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України визначено чіткий перелік реабілітуючих підстав. Нереабілітуючими підставами при закритті кримінального провадження, передбачені ч. 2 вказаної статті, які, в тому числі, вирішують питання про вчинення кримінального правопорушення, є, зокрема, закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Тобто закриття кримінального провадження зі звільненням особи від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою діяння, яке містить склад кримінального правопорушення. Отже, за змістом наведених норм права, звільнення від кримінальної відповідальності застосовується лише щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та за наявності умов, передбачених законом. Враховуючи, що ухвала Радехівського районного суду Львівської області від 24 березня 2025 року, якою звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито вказане кримінальне провадження, відповідачем не оскаржувалась, а відтак у позивача наявні підстави для доведення шкоди у порядку цивільного судочинства. Вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, внаслідок чого завдано шкоду Радехівській міській раді, не спростовано відповідачем у судовому засіданні. Суд наголошує, що згідно із ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, як зазначено вище, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 цієї статті, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. [PERSON] особисто подав письмове клопотання, у якому зазначив, що вчинені ним кримінальні правопорушення у грудні 2018 року, а з моменту їх вчинення минули строки притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, тому просить суд звільнити його від кримінальної відповідальності, закрити кримінальне провадження (а.с.51-58). Як вказав Верховний Суд в постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 Кримінального кодексу України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 Кримінального кодексу України. Також у постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17. Також аналогічний підхід і висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі №161/7881/20. Із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON] скоїв кримінальні правопорушення за ч. 2 ст. 191 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за ч. 1 ст. 366 КК України, як внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та за ч. 1 ст. 366 КК України, як видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів. Аналізуючи вищенаведене, [PERSON] мав право не заявляти клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності згідно із ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а просити суд проводити повний судовий розгляд, в ході якого він мав би можливість у вставленому законом порядку доводити свою невинуватість у скоєнні кримінального правопорушення, в якому обвинувачувався. Разом із тим, [PERSON] в судовому засіданні не довів відсутності своєї вини у заподіянні збитків державі, викладених в ухвалі Радехівського районного суду Львівської області від 24 березня 2025 року у справі №451/115/25, оскільки, закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності відбулося за нереабілітуючими підставами, та навпаки визнав позовні вимоги повністю, а отже судом встановлено склад кримінального правопорушення. Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до змісту ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд доходить висновку про доведеність факту вчинення відповідачем кримінального правопорушення, що встановлено ухвалою суду від 24 березня 2025 року, у зв`язку із чим державі в особі Радехівської міської ради заподіяна шкода, яка підлягає відшкодуванню. Щодо заяви відповідача про порядок виконання рішення суду Згідно із\~ст. 267 ЦПК України\~суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 435 ЦПК України\~за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Разом із тим, ч. 5\~ст. 435 ЦПК України\~\~передбачено, що розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Беручи до уваги заяву відповідача у судовому засіданні про розстрочення виконання рішення на один рік, що не перевищує зазначених у ч. 5\~ст. 435 ЦПК України\~ вимог, враховуючи матеріальне становище відповідача, а також відсутність заперечень позивача, та з метою реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне розстрочити виконання рішення рівними частинами на один рік. Ухвалюючи рішення суду в частині розстрочення суми завданих збитків, суд враховує інтереси позивача та відповідача, та вважає, що таке розстрочення призведе до збалансованого захисту прав та інтересів сторін у справі. Розподіл судових витрат Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, з нього на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, зокрема 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 1211 ( одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 ( двадцять) копійок. Висновки суду На підставі ст. 131-1 Конституції України; ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»; ст. ст. 15, 16, 22, 1166 ЦК України; ст. ст. 2, 11, 44, 49 КК України; ст. 284 КПК України;

Outcome: approved