Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

1. Короткий виклад позицій сторін. У березні 2025 року ТОВ\~\~«Коллект центр»\~\~звернулося до суду з позовом до\~\~ [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та\~\~ [PERSON] \~\~укладено договір про споживчий кредит №103942060, відповідно до умов якого\~\~кредитор надав позичальнику кредит у гривні в сумі 20\~000 грн. 17.01.2022 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір факторингу №17-01/2022-54, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором №103942060 від 17.09.2021року, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та\~\~ [PERSON] . У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до позичальників ТОВ «Коллект центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, в тому числі за договором №103942060 від 17.09.2021 року, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та\~\~ [PERSON] . Також, 15.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір №3827851. 13.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір №13-01/2022-79, у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передало (відступило) ТОВ «Вердикт капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт капітал» прийняло належні ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до боржників, в тому числі за договором №3827851. 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3827851. Відповідач свої\~зобов`язання\~належним чином\~не виконує,\~станом на\~03\~березня 2025\~року заборгованість\~за договором\~№103942060\~від 17.09.2021\~становить 111\~317\~грн.,що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 18 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 92 217 грн, заборгованість за комісією в розмірі 1 100 грн. в свою чергу заборгованість за договором №3827851 від 15.09.2021 становить 84 545 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 18 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 64 545 грн, заборгованість за комісією в розмірі 2 000 грн. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними Договорами становить 195\~862\~грн.,що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 36 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 156 762 грн, заборгованість за комісією в розмірі 3 100 грн. Враховуючи викладене, позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість, а також судові витрати зі сплати судового збору і правничої допомоги. 09 травня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказала, що позивачем не надано належних доказів переходу прав за договорами факторингу, оскільки долучені реєстри боржників не оформлені як витяги, тобто є недопустимими доказами. Окрім того, позивачем не надано доказів пролонгації кредитних договорів, а тому нарахування відсотків поза межами строку договорів суперечить вимогам ЦК України та висновкам ВС. Також представник відповідача вважає вимогу про стягнення комісії такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фінансова установа не мала право встановлювати винагороду за управління кредитом (а.с. 11-121). 13 травня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він наголосив, що відсотки за користування кредитним коштами були нараховані у відповідності до умов відповідних договорів. Строки договорів були автоматично продовжені у зв`язку із наявністю непогашеної заборгованості, що було передбачено умовами договорів. Позичальник добровільно погодилася з такими умовами, укладаючи відповідні договори. Також вважає, що представник відповідача не навела належного обґрунтування не співмірності витрат позивача на правничу допомогу (а.с. 126 - 134). 2. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою від 25 березня 2025 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду. Ухвалою від 23 травня 2025 року суд постановив здійснювати судові засідання в режимі відеоконференція дистанційно з представником відповідача [PERSON] . Ухвалою від 29 травня 2025 року суд постановив здійснювати судові засідання в режимі відеоконференція дистанційно з представником позивача [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги на підставах викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача Хворост Д.М. просила відмовити в задоволенні позову на підставі доводів, викладених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що вважає сумнівним надані позивачем докази щодо отримання [PERSON] кредитних коштів. 3. Встановлені судом обставини справи. 3.1 Щодо договору від 17.09.2021 № 103942060: 17.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та\~\~ [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № 103942060 (а.с. 26-30). Згідно з п.п. 1.2. договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000 грн. Відповідно до п.п. 1.3. договору, кредит надається строком на 30 днів з 17.09.2021 року. Згідно з п.п. 1.5.1 договору, комісія за надання кредиту: 1100 грн., яка нараховується за ставкою 5,50 відсотків від суми кредиту одноразово. Відповідно до п.п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом: 3780,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,63 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 17.01.2022\~року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №17-01/2022-54, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором №103942060 від 17.09.2021року (а.с.48-50). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №17-01/2022-54 від 17.01.2022 року, за № 1193 значиться\~\~ [PERSON] (а.с.58). 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги за договором №103942060 від 17.09.2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та\~\~ [PERSON] (а.с.66-70). Згідно реєстру боржників до договору факторингу № 10-03/2023/01від 10.03.2023 року, за № 24653 значиться [PERSON] (а.с.9). У наданому позивачем суду розрахунку заборгованості зазначено, що у відповідача наявний борг на суму 111 317 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 18 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 92 217 грн, заборгованість за за комісією у сумі 1 100 грн. (а.с.47). 3.2 Щодо договору від 15.09.2021 № 382785: 15.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір №3827851 (а.с. 19-23). Згідно з п.п. 1.2. договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000 грн. Відповідно до п.п. 1.3. договору, кредит надається строком на 30 днів з 15.09.2021 року. Згідно з п.п. 1.5.1 договору, комісія за надання кредиту: 2000 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Відповідно до п.п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом: 7500,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 13.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір №13-01/2022-79, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором №3827851 від 15.09.2021року (а.с.53-55). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 року, за № 639 значиться\~\~ [PERSON] (а.с.59). 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за договором №3827851 від 15.09.2021, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та\~\~ [PERSON] (а.с.60-65). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №10-01/2023від 10.01.2023 року, за № 7974 значиться [PERSON] (а.с.8). У наданому позивачем суду розрахунку заборгованості зазначено, що у відповідача наявний борг на суму 84 545 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 18 000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 64 545 грн, заборгованість за за комісією у сумі 2 00 грн. (а.с.46). 4. Релевантні норми права та висновки суду. За правилом частини 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із частиною 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно частиною 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положення частини 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що правовідносини виникли між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] щодо отримання останньою кредитів за допомогою веб-сайтів miloan.ua, де остання створила та заповнила анкети-заяви на отримання кредиту, зазначивши свої особисті дані та надавши згоду щодо правил кредитування. Розділом 6 договорів про споживчий кредит сторони узгодили порядок їх укладення. Зокрема, передбачено, що цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. В пункті 6.2. вказано, що розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству. Зі змісту договорів вбачається, що вони підписані [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с. 38, 41). Таким чином, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладання договорів шляхом заповнення анкет-заяв про надання (отримання) кредитів на сайті, здійснила акцепт договорів шляхом підписання аналогом електронного цифрового підпису у формі одноразових ідентифікаторів. Виходячи з аналізу наведених норм права та зазначених матеріалів справи, такими підтверджено, що сторонами договорів в належній формі було погоджено умови кредитування. Щодо тверджень представника відповідача про відсутність доказів отримання нею кредитних коштів, то суд зазначає таке. Так,\~на підтвердження\~виконання ТОВ\~«Мілоан» зобов`язань\~за вищевказаними\~договорами про\~споживчий кредит\~позивачем надано\~копію платіжного\~доручення №32577014\~від 17.09.2021\~про перерахування\~на карту\~ [PERSON] \~№ [NUMBER] \~коштів в\~сумі 20000\~грн (а.с.\~41,\~звор.),\~а також\~довідку видану\~ТОВ ФК\~«Елаєнс» про\~перерахування 15.09.2021\~на карту [PERSON] № [NUMBER] коштів в сумі 20000 грн. (а.с. 38, звор.). На думку суду, вказані документи містять достатню інформацію щодо отримувача коштів, дати перерахунку та номеру банківської картки на яку відповідні кошти були перераховані. Отже, суд констатує, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеними договорами не виконала, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Однак щодо суми заборгованості, що підлягає стягненню, суд зазначає таке. 4.1. Висновки суду щодо суми заборгованості, що підлягає стягненню. Як вбачається з умов пунктів 1.3., 1.4. договорів № 3827851 від 15.09.2021 та №103942020 від 17.09.2021, кредит надається загальним строком на 30 днів з 15.09.2021 та 17.09.2021 відповідно (строк надання кредитування). Термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 15.10.2021 та 17.10.2021. Умови вказаних кредитних договорів є аналогічними, окрім відсоткової ставки, яка складає за договором № 3827851 від 15.09.2021 1,25 % від фактичного залишку кредиту з кожен день строку користування кредитом, а за договором №103942020 від 17.09.2021 відповідно 0,63 %. Вказаними договорами, а саме в п.2.3 передбачені умови пролонгації договору на 3, 7, 15 днів за відповідною пропозицією позикодавця із обов`язковим вчиненням позичальником певних дій, у тому числі сплатою комісії за продовження кредиту та частки заборгованості по кредиту; волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту підтверджується здійсненням ним відповідного платежу. Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. Проте наведені умови кредитного договору є суперечливими, так як пунктом 1.4. цього кредитного договору чітко визначено, що позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом до 30 днів. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, право ТОВ «Мілоан» нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору після 30 днів, тому, після спливу цього строку, товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом. Отже, за умовами договорів сторони погодили строк його дії 30 днів, тому суд дійшов висновку, що по закінченню вказаного строку товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються нормою ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018, відповідно до якої передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Також Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Вказаний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21). Як зазначалось вище, 15.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений кредитний договір №3827851, за умовами якого відповідач отримав в кредит грошові кошти у розмірі 20 000 грн на строк 30 днів, тобто, до 15.10.2021. Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом складають 7500 грн і нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 17.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений кредитний договір №103942060, за умовами якого відповідач отримав в кредит грошові кошти у розмірі 20 000 грн на строк 30 днів, тобто, до 17.10.2021. Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом складають 3780 грн і нараховуються за ставкою 0,63 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Отже, за змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитних договорів строк повернення всієї суми кредиту та відсотків настав через 30 днів з дати їх укладення і саме в межах цього строку ТОВ «Мілоан» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Ураховуючи те, що кредитором нараховано передбачені договором проценти за користування кредитом вже після закінчення строку дії кредитного договору, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягають відсотки, лише в межах дії кредитного договору. Пунктом 2.2.3 зокрема, передбачено, що після строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної ставки не може бути збільшено Товариством без письмової згоди позичальника. Доказів того, що кредитні договори були пролонговані позивачем не надано. Більш того, договором прямо передбачено, що пролонгація договору можлива за умови виконання певних дій згідно з п.2.3 договорів. За таких обставин суд дійшов висновку, що сума заборгованості за кредитним договором №103942060 від 17.09.2021 складає 29500 грн, з яких 20000 грн заборгованість за тілом кредиту, 7500 грн - заборгованість за відсотками; за договором №3827851 від 15.09.2021 в розмірі 24880 грн, з яких 20000 грн заборгованість за тілом кредиту, 3780 грн - заборгованість за відсотками в межах визначеного договором строку кредитування. 4.2 Щодо позовних вимог про стягнення комісії, суд звертає увагу на таке. Відповідно до п.4 ч.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частиною 2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до п.1.1. договорів про споживчий кредит №103942060 від 17.09.2021 та №3827851 від 15.09.2021 кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити комісію за надання кредиту. Пунктом 1.5.1. вказаних договорів передбачено, що комісія за надання кредиту становить: за договором №103942060 від 17.09.2021 - 1100 грн, що нараховується за ставкою 5,5 % від суми кредиту; за договором №3827851 від 15.09.2021 - 2000 грн, що нараховується за ставкою10 % від суми кредиту одноразово. Наведене дає підстави для висновку, що встановлення комісії за договором є правом фінансової установи, і на цю умову відповідач погодився, підписавши вказані договори. Відсутність заперечень відповідача щодо отримання ним вказаних кредитних коштів має наслідок сплату ним комісії за надання кредиту в розмірі 1100 та 2000 грн. Тому загальна сума комісії за договорами про споживчий кредит №103942060 від 17.09.2021 та №3827851 від 15.09.2021, складає 3100 грн. 4.3 Стосовно переходу права вимоги за договорами факторингу. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 17.01.2022 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №17-01/2022-54, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором №103942060 від 17.09.2021року (а.с.48-50). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №17-01/2022-54 від 17.01.2022 року, за № 1193 значиться [PERSON] (а.с.58). 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги за договором №103942060 від 17.09.2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] (а.с.66-70). Згідно реєстру боржників до договору факторингу № 10-03/2023/01від 10.03.2023 року, за № 24653 значиться [PERSON] (а.с.9). 13.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір №13-01/2022-79, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором №3827851 від 15.09.2021року (а.с.53-55). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 року, за № 639 значиться [PERSON] (а.с.59). 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за договором №3827851 від 15.09.2021, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] (а.с.60-65). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №10-01/2023від 10.01.2023 року, за № 7974 значиться [PERSON] (а.с.8). Отже, позивач ТОВ «Коллект центр» є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за кредитними договорами №103942060 від 17.09.2021 та №3827851 від 15.09.2021. Суд визнає, що копії договорів факторингу та витяги з реєстрів боржників є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. 5. Узагальнюючі висновки суду. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №103942060 від 17.09.2021 в розмірі 29500 грн, з яких 20000 грн заборгованість за тілом кредиту, 7500 грн - заборгованість за відсотками, 2000 грн - комісія; за договором №3827851 від 15.09.2021 в розмірі 24880 грн, з яких 20000 грн заборгованість за тілом кредиту, 3780 грн - заборгованість за відсотками, 1100 комісія; а всього за цими договорами 54380 грн. В задоволенні іншої частини позову слід відмовити. 6. Рішення щодо розподілу судових витрат. Згідно із ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 672,57 грн судових витрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2422,40 х 27,76 %). Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов такого висновку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 25000 грн витрат на професійну правничу допомогу в рамках договору за №01-07/2024 від 01.07.2024 про надання правової допомоги. На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правничої допомоги позивач надав такі докази: договір про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024 про надання правової допомоги (а.с.14-15); прайс-лист АО «Лігал Ассістант»; заявку на надання правничої допомоги від 01.02.2025; витяг з акту про надання юридичної допомоги від 28.02.2025, згідно з яким вартість послуг в справі [PERSON] склала 25 000 грн (а.с. 16-17). Даючи оцінку вищевказаному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3ст. 2 ЦПК України). Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судовихвитрат:1) розмір витратна правничу допомогу адвоката ,в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України). Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19. У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial