Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що з січня 2021 року сторони проживали однією сім`єю, [INFO] у них народився син [PERSON] . Позивач зазначає, що з серпня 2023 року сторони припинили сімейні відносини та спільне проживання, після чого син сторін постійно проживає з позивачем. Наскільки відомо позивачу, відповідач виїхала до Німеччини на тимчасове місце проживання. За доводами позовної заяви, відповідач не хоче відновлювати стосунки та сім`ю, утримувати та виховувати малолітнього сина, проте час від часу в телефонних розмовах висловлює бажання вивезти дитину до Німеччини, після чого змінює свою думку. Також у позовній заяві наводяться доводи спроможності позивача забезпечити дитині належні умови проживання та виховання. (а.с.20-22) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. 17 лютого 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування. 13 травня 2025 року відповідачем [PERSON] подані до суду через систему «Електронний суд» письмові пояснення в яких зазначається, що сторони проживали однією сім`єю з 2018 року. [INFO] у них народився син [PERSON] , який наразі проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . З часом, сімейні відносини погіршувалися і сторони припинили сімейні відносини наприкінці 2023 року. Оскільки відповідач змінила місце проживання та зараз тимчасово проживає в Німеччині, вона не заперечує щодо того, щоб її син [PERSON] проживав разом із позивачем. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника служби та органу опіки та піклування, прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі, державна реєстрація народження проведена відповідно до ст. 126 СК України. Син сторін поживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , що не оспорюється сторонами та підтверджується матеріалами справи, зокрема довідкою ОК «ЖБК «Флагман-сервіс». За наявними в матеріалах справи договорами оренди вбачається, що позивач отримує дохід від здачі квартир в оренду. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2024 року №63 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Відповідно до частин 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ч. 1, 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 передбачено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. В матеріалах справи наявний акт №59 від 27 травня 2025 року обстеження умов проживання за місце проживання позивача з сином, з якого вбачається, що дитині створені належні умови для проживання. Згідно положень ч.5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини (протокол засідання Комісії від 12.02.2025 №3), комісією встановлено, що батьки дитини проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з серпня 2023 року припинили спільне проживання, з цього часу [PERSON] постійно проживає з батьком, який самостійно займається його вихованням та утриманням. На даний час родина мешкає за адресою: [ADDRESS] , спеціалістами служби спільно з фахівцем центру соціальних служб було здійснено обстеження умов за вказаною адресою, в квартирі створені всі належні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини, для малолітнього відведено окрему кімнату, де створені всі умови для дитини. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2024 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини», визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Батько дитини працює, має стабільний дохід та можливість створити всі умови для фізичного, духовного та розумового розвитку дитини. Зі слів батька, мати дитини на даний час проживає за кордоном, з сином не спілкується, не приймає участі у вихованні дитини. Мати дитини не була присутня на засіданні комісії, будь-який зв`язок з матір`ю відсутній. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст.171 СК України передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вік дитини суд визнав за недоцільне вислуховування думки дитини [PERSON] , [INFO] , по суті спору. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом установлено, що між сторонами у справі загострились взаємовідносин, така ситуація в їх особистих відносинах не давала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання дитини, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на визначення місця проживання дитини передбачений сімейним законодавством України, не зважаючи на те, що відповідач після відкриття провадження у справі визнала позовні вимоги. За встановлених судом обставин, після припинення між сторонами шлюбних відносин малолітній син сторін залишився проживати з батьком, який здійснює за сином постійний догляд, піклується про нього, забезпечує всім необхідним, мати дитини, згідно її ж письмових пояснень, тимчасово проживає в Німеччині. При вирішенні даної справи, суд також виходить з того, що позивач має стабільний дохід. Разом із тим, судом не встановлено обставин, за яких проживання дитини з батьком могло б негативно впливати на сина сторін. З огляду на викладене, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, враховуючи ставлення сторін до сина, участь кожного з них у його вихованні, беручи до уваги вік дитини та стан її здоров`я, суд виходячи з якнайкращих інтересів дитини, приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини сторін з батьком в ситуації, що склалась на час розгляду справи, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, проте за ситуації, що фактично склалася, визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком за вказаною в позові адресою підлягають задоволенню частково, шляхом визначення місця проживання сина сторін з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини за певною адресою, як про це вказано в позовній заяві не є таким, що відповідає вимогам закону та не є ефективним способом захисту. За наведених обставин, позов підлягає задоволенню частково. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 605,60 грн (1 211,20/2). В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial