Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву від 17 червня 2025 року, просила визнати відповідача батьком дитини - [PERSON] , яка народилася [INFO] у позивачки. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебувають у стосунках, під час яких позивач завагітніла і народила їхню спільну дитину. Відповідач під час вагітності позивачки усвідомлював своє батьківство і що дитина народиться від нього, виявляв турботу і любов. Після народження доньки відповідач продовжує брати активну участь у житті як дитини, так і позивачки. Він допомагає у догляді за немовлям, надає матеріальну підтримку, забезпечує необхідними речами та ліками, бере участь у щоденних побутових питаннях, пов`язаних із дитиною. Його поведінка свідчить про повну усвідомленість батьківської ролі та бажання бути частиною життя дитини. Водночас у зв`язку із відсутністю зареєстрованого шлюбу між сторонами та тим, що актовий запис про народження ще не сформований, відповідно і відомості ані про матір, ані про батька дитини офіційно не внесено. Це створює правову невизначеність для дитини та позивачки. Після народження дитини позивачка запропонувала відповідачеві звернутися до РАЦС, щоб подати спільну заяву, на що отримала відмову. Відповідач визнав позов у повному обсязі, не заперечував проти задоволення. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 15 квітня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 17 квітня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 17 квітня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про відсутнє зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 21 квітня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 20 травня 2025 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті. 17 червня 2025 року представник позивача подала додаткові пояснення у справі та заяву про розгляд справи у відсутність представника, позов підтримала у частині вимоги про визнання відповідача [PERSON] батьком її дитини - [PERSON] , яка народилася [INFO] , і просила задовольнити. Представник відповідача також подала заяву про визнання позову і просила розглянути справу у відсутність відповідача і його представника. Сторони, їхні представники не з`явилися у судове засідання, враховуючи завчасно подані заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 19 лютого 2025 року у [PERSON] , у КНП «Перинатальний центр м. Києва» у м. Києві, народилася дитина жіночої статі зростом 53 см, вагою 3 700 г відповідно до виписки про новонародженого, - [PERSON] /а. с. 9/. [PERSON] визнав своє батьківство щодо дівчинки - [PERSON] , яка народилася [INFO] у [PERSON] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої ст. 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з частиною першою, третьою та четвертою ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої ст. 135 цього Кодексу. За змістом частини третьої ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 369/9813/20, Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 Сімейного кодексу України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. За приписами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи, що відповідач позов визнає, що зазначено у заяві його представника, поданій 17 червня 2025 року, і суд не має сумніву щодо достовірності обставин батьківства, позов підлягає задоволенню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved