Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 05 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2076; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та її обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 53476821 від 05.08.2020 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О. на підставі договору дарування, укладеного 05.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О., зареєстрованого в реєстру за №2076, бланк НОР 180660, з припиненням права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] .; визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 84,3 кв.м житловою 51,4 кв.м і за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 84,3 кв.м житловою 51,4 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 17 жовтня 1998 року, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який був розірваний за рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17.07.2018 року. Під час шлюбу, 09.01.2006 року [PERSON] , в інтересах сім`ї, був укладений із ТОВ «Хмельницькбудінвест» договір №111/92 на дольову участь в будівництві житла в м. Хмельницькому, предметом якого була сумісна діяльність по будівництву житла на основі дольової участі у фінансуванні квартири [ADDRESS] . Після повної сплати внесків за вказану квартиру та завершення будівництва на підставі акту прийому передачі від 03.06.2009 року ТОВ «Хмельницькбудінвест» передало [PERSON] , як дольовику, квартиру [ADDRESS] та 25.06.2009 року [PERSON] зареєстрував право власності на це майно на своє ім`я. Оскільки вказана квартира була придбана під час шлюбу за спільні кошти, вона є спільним майном подружжя. У 2018 році [PERSON] , намагався самостійно та без її згоди відчужити вказану квартиру, проте отримав відмову від нотаріуса у посвідченні відповідного правочину, у зв`язку із чим звернувся до суду із позовом про визнання за собою права особистої приватної власності на вказану квартиру, заперечуючи факт спільного придбання цього майна подружжям. За результатами розгляду вказаного позову постановою Хмельницького апеляційного суду від 21.11.2022 року (справа №686/16707/18) у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Крім того, під час розгляду даної справи було встановлено, що 05.08.2020 року [PERSON] подарував своєму батькові [PERSON] спірну квартиру, про що був укладений відповідний договір дарування. Зазначила, що вказаний договір був укладений із порушеннями вимог ст.215 ЦК України, оскільки вказане майно є їх із [PERSON] спільним майном і свого дозволу на таке відчуження, вона не надавала. Відзив на позов відповідачами [PERSON] та [PERSON] не поданий. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Зазначив, що квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] та [PERSON] під час їх перебування у шлюбі за спільні кошти, а отже є їх спільною власністю. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , останній намагався самостійно та без згоди позивачки відчужити вказану квартиру. Отримавши відмову від нотаріуса у посвідченні відповідного правочину без згоди на його укладення [PERSON] , останній звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на цю квартиру. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21.11.2022 року у задоволенні вказаного позову [PERSON] було відмовлено. Також, під час розгляду цієї справи було встановлено, що 05.08.2020 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував своєму батькові [PERSON] вказану квартиру. Оскільки спірна квартира належить їй та [PERSON] на праві спільної власності, останній не мав прав без її згоди укладати такий договір та відповідно такий договір є незаконним та суперечить вимогам ст.215 ЦК України. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Стешіна Т.М. позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зазначили, що на момент укладення договору дарування від 05.08.2020 року було чинним рішення Хмельницького районного суду від 03.06.2019 року (справа №686/16707/18), яким було визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином вважали, що на той час [PERSON] мав право самостійно розпоряджатися цим майном та підстав для отримання згоди від [PERSON] на укладення такого договору не було. Також, просили врахувати, що фактично спірна квартира була придбана [PERSON] за власні кошти, який 09.01.2006 року уклав із ТОВ «Хмельнциькбудінвест» відповідний договір дольової участі у фінансуванні будівництва та самостійно сплатив вартість об`єкту будівництва. Так, дійсно аналогічний договір укладався і сином [PERSON] [PERSON] , проте оскільки у їх сім`ї не було коштів на сплату відповідних внесків, і такі внески робилися виключно за рахунок власних коштів [PERSON] , і було вирішено переукласти такий договір. Просили врахувати, що оскільки участі у фінансуванні будівництва спірної квартири [PERSON] та [PERSON] фактично не приймали, така квартира, не може вважатися їх спільним майном. Крім того, просили врахувати, що вимога [PERSON] щодо визнання за нею права власності на частку квартири [ADDRESS] вже була предметом судового розгляду та постановою Хмельницького міськрайонного суду від 21.11.2022 року (справа №686/16707/18) у задоволенні такої вимоги було відмовлено. За таких обставин позов [PERSON] в цій частині, не може бути розглянутий по суті та справа в цій частині підлягає закриттю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини своєї неявки суд не повідомив. Фактичні обставини справи встановлені судом. З 17 жовтня 1998 року до 17 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] (до розірвання шлюбу [PERSON] ) перебували у зареєстрованому шлюбі. 09 січня 2006 року між ТОВ «Хмельницькбудінвест» і [PERSON] був укладений договір № 111/92 на дольову участь у будівництві житла, предметом якого є сумісна діяльність по будівництву житла на основі дольової участі у фінансуванні квартири [ADDRESS] загальною площею 84,78 кв.м. Відповідно до пункту 1.2 договору дольовик зобов`язується внести цільовий внесок в сумі 330 642 грн. згідно з календарним графіком, який є невід`ємною частиною цього договору. 14 вересня 2008 року між ТОВ «Хмельницькбудінвест» і [PERSON] була укладена додаткова угода до договору № 111/92 на дольову участь у будівництві житла в м. Хмельницькому, відповідно до якої внесено зміни у пункт 1.1 договору щодо розміру загальної площі квартири. Відповідно до довідки ТОВ «Хмельницькбудінвест» [PERSON] виконав зобов`язання за договором на дольову участь у будівництві квартири [ADDRESS] у повному обсязі. Вартість квартири становить 331 825,28 грн. Згідно із довідкою ТОВ «Хмельницькбудінвест» [PERSON] станом на 04 червня 2007 року вніс дольову участь за квартиру\~ [ADDRESS] \~за договором від 09 січня 2006 року № 111/92\~\~в обсязі 333 793,28 грн. Довідкою ТОВ «Хмельницькбудінвест» від 20 травня 2009 року № 65 підтверджується, що [PERSON] згідно договору № 111/92 вніс кошти в розмірі 336 745,28 грн. за площу квартири 85,5 кв. м. За актом прийому-передачі квартири від 03 червня 2009 року відповідно до договору № 111/92 на дольову участь у будівництві житла в м. Хмельницькому та додаткової угоди до цього договору ТОВ «Хмельницькбудінвест» передало [PERSON] , а дольовик прийняв квартиру [ADDRESS] . 25 червня 2009 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Підставою для оформлення права власності [PERSON] на спірну квартиру є договір на дольову участь в будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, який укладений між ТОВ «Хмельницькбудінвест» і [PERSON] , акт прийому-передачі цієї квартири від 03 червня 2009 року, довідка ТОВ «Хмельницькбудінвест» про повний розрахунок за спірну квартиру. Також на ім`я [PERSON] оформлено технічний паспорт на квартиру. 05 серпня 2020 року [PERSON] шляхом укладення договору дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О. (реєстровий номер №2076) відчужив спірну квартиру на користь батька [PERSON] .. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи та були встановлені судом у рішенні під час розгляду цивільної справи №686/16707/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання квартири спільною частковою власністю та реєстрації права власності на квартиру. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.04.2022 року (справа №686/16707/18) у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] був задоволений частково: визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21.11.2022 року, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду 14.05.2024 року без змін, рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27.04.2022 року у частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом про визнання квартири спільною частковою власністю і реєстрацію права власності на квартиру було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири спільною частковою власністю та реєстрацію права власності на квартиру відмовлено. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним частина 1, пункти 1 та 2 частини 2 статті 16 ЦК України. Згідно із частиною першою\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція\~статті 60 СК України\~передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у\~статті 57 СК України. Згідно з пунктами 2, 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За приписами частин 1 та 3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. За приписами статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Приписами ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу частина 1 ст.215 ЦК України. Зібрані у справі докази свідчать про те, що в період з 17.10.1998 року по 17.07.2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони, у спільну власність набули квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване 25.06.2009 року за [PERSON] . Факт набуття [PERSON] та [PERSON] , як подружжям, у спільну власність вищевказаної квартири був встановлений судом під час розгляду цивільної справи №686/16707/18, учасниками якої були і сторони у цій справі, а отже, в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] та його представника про те, що участі у фінансуванні спірної квартири позивачка не приймала та фактично внески за спірну квартиру були здійснені виключно ним особисто, оскільки самі по собі факт перерахування грошових коштів на виконання умов договору, укладеного [PERSON] , з рахунку [PERSON] не свідчить про належність останньому об`єкта інвестування, та не спростовують факту набуття [PERSON] та [PERSON] у спільну власність як подружжя вищевказаної квартири і таким доводам вже була надана оцінка судами під час розгляду справи №686/16707/18. Згідно оглянутих матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору дарування [PERSON] своєму батькові [PERSON] квартири [ADDRESS] встановлено, що письмової згоди на укладення такого правочину [PERSON] , як співвласник цього майна не надавала, та не була обізнана про укладення такого правочину. Про відчуження квартири остання дізналася лише під час розгляду цивільної справи №686/16707/18. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 05.08.2020 року був укладений із порушенням вимог ст.215 ЦК України, наслідком чого останній слід визнати недійсним. Посилання відповідача [PERSON] та його представника на те, що на момент укладення вказаного правочину було чинним рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03.06.2019 року (справа №686/16707/18), яким було визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , суд вважає безпідставними, оскільки таке рішення та постанова Хмельницького апеляційного суду від 29.10.2019 року, яким це рішення було залишено без змін, постановою Верховного Суду від 11.11.2020 року були скасовані з направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд. При цьому суд звертає свою увагу на те, що відповідачу [PERSON] було достеменно відомо про наявність спору між [PERSON] (колишньою невісткою) та [PERSON] (сином), щодо вказаної квартири. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У зв`язку із визнанням договору дарування недійсним, слід скасувати державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , проведеної на підставі договору дарування серія та номер 2076, виданий 05.08.2020 року (номер запису про право власності 37640025) за [PERSON] , припинивши речові права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Також, виходячи з факту належності [PERSON] та [PERSON] спірного майна на праві спільної сумісної власності як колишньому подружжю, зважаючи на рівність часток подружжя у спільному майні, за позивачем слід визнати право власності на частку квартири [ADDRESS] . Решту частки цієї квартири слід залишити за [PERSON] . Щодо вимог позову про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] суд зазначає, що така вимога, задоволенню не підлягає, оскільки не є ефективним способом захисту прав. У даному випадку ефективним способом захисту прав споживача є зокрема вимога про поділ спільного майна. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 4310,65 гривень, а з [PERSON] на користь [PERSON] - 992,40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial