Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначивши, що 27.09.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №332698, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 5\~500,00 грн., зобов`язавшись його повернути в порядку, строки та на умовах, визначених у ньому. Даний кредитний договір було укладено в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів. Згідно розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості [PERSON] станом на дату відступлення права вимоги за даним кредитним договором становив 24\~220,00 грн., з яких: 5 500,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2 970,00 грн. заборгованість по відсоткам, 14\~850,00 грн. заборгованість за простроченими процентами, 900,00 грн. заборгованість за штрафами. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право вимоги кредитними договорами. 30.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено додаткову угоду №11 до договору факторингу №1 від 12.04.2018, відповідно до умов якої до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги за кредитним договором №332698 від 27.09.2018. 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом №1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». У зв`язку з вищевикладеним, оскільки відповідач свої кредитні зобов`язання за договором №332698 від 27.09.2018 не виконала належним чином, внаслідок чого в неї утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 24\~220,00 грн., на яку позивачем нараховано на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 2\~186,10 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 10\~565,21 грн., позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати по справі. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (а.с.54). Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2025 дану цивільну справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.77). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 12.05.2025 цивільну справу прийнято до провадження, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розгляд (формування та зберігання) судової справи проводиться в змішаній (паперовій та електронній формі) (а.с.87). Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] повідомлялася судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої вона є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19\~сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17\~, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 27.09.2018 між ТОВ «Авентус Україна», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено в електронній формі кредитний договір №332698, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 5\~500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності (а.с.22-25). 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за плату право вимоги кредитними договорами (а.с.40-45). 30.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено додаткову угоду №11 до договору факторингу №1 від 12.04.2018 (а.с.17). Відповідно до реєстру прав вимоги №12 від 30.01.2019 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги до відповідача на суму 8 470,00 грн., з яких: 5 500,00 грн. заборгованість за кредитом, 2 970,00 грн. заборгованість за відсотками (а.с.12-14). 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом №1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с.47). Відповідно до положень ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. В своєму позові позивач в обґрунтування правових підстав посилався на положення ст.ст.512,514 ЦК України. Суд враховує, що за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги за договорами відступлення права вимоги, договорами факторингу, може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав або вимоги, що може виникнути в майбутньому на підставі, в даному випадку, існуючого кредитного договору на момент укладення договорів факторингу. З матеріалів справи вбачається, що договір факторингу №1, за яким згідно доводів позовної заяви відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №332698 від 27.09.2018, було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 12.04.2018, тобто за п`ять місяців до укладення кредитного договору між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] . Вказане свідчить про те, що предметом останнього на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором №332698 від 27.09.2018. Позивачем зазначено, що відступлення права за кредитним договором №332698 від 27.09.2018 від ТОВ «Авентус Україна» на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» згідно додаткової угоди №11 до договору факторингу №1 від 12.04.2018 підтверджується реєстром прав вимоги №12 від 30.01.2019. Утім, позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за даним договором факторингу З урахуванням вищезазначеного, оскільки позивачем не було набуто у передбачений законом спосіб право вимоги за кредитним договором №332698 від 27.09.2018, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за цим договором з відповідача [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed