Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

У березні 2023 року ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" звернулось до суду з позовом та просило стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за Договором про споживчий кредит №\~21635 від 20 травня 2019 року у розмірі 37\~873,54 грн. та судові витрати, з яких: 2\~684,00 грн. сума сплаченого судового збору; 10\~000,00 грн. сума витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20 травня 2019 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №\~21635 про надання споживчого кредиту (надалі - Кредитний договір), шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] , відкритий в АТ «ПриватБанк» (п.п. 2.1.1.). На умовах Кредитного Договору (п.п. 2.1) Кредитодавець надав Відповідачу кредит у гривні на умовах передбачених Договором про споживчий кредит №\~21635 від 20 травня 2019 року у розмірі 12\~500,00 грн., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Кредитним договором, строк кредиту 49 тижнів (п.п. 3.1.1) з кінцевим терміном погашення не пізніше 27 квітня 2020 року, процентна ставка за користування коштами кредиту становить 320\~% (процентів) річних від суми кредиту, тип профентної ставки - фіксована (п.п. 3.1.2). Загальна сума всіх платежів з урахуванням процентів (загальні витрати за споживчим кредитом) становить 39\~827,20 грн.. Загальна вартість кредиту (в грошовому виразі) становить 39\~827,20 грн. (п.п. 3.3). Так, як зазначає позивач, Кредитодавець свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Кредитного договору. Відповідач не виконав свої зобов`язання: всього оплатив 15\~967,80 грн. (дата останньої оплати 22 жовтня 2019 року), та припинив вносити платежі, передбачені умовами, Кредитного договору, як повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Кредитного договору у Відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором. Крім того, 20 березня 2020 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір відступлення прав вимоги №\~20200320/1 від 20 березня 2020 року. Згідно відступлення прав вимоги №\~20200320/1 від 20 березня 2020 року, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС», включно і до [PERSON] .. У зв`язку із викладеним, через неналежне виконання зобов`язань за договором позики станом на 01 березня 2023 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 37\~873,54 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 10\~870,69 грн.; заборгованість за відсотками 12\~547,52 грн.; заборгованість за пенею 1\~030,34 грн.; штрафні санкції згідно ч. 2 с. 625 ЦК України (3% річних) 2\~357,86 грн. (період нарахування 23 жовтня 2019 року 28 лютого 2023 року); інфляційне збільшення 11\~067,13 грн. (період нарахування 23 жовтня 2019 року 01 березня 2023 року). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений законом строк сторони заперечень щодо такого порядку не заявили. Для можливості повідомити відповідача шляхом оголошення на веб-порталі судової влади України ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2025 року призначено справу для розгляду в судовому засіданні. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач повідомлена про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подала. Причини неможливості подати відзив суду не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 20 травня 2019 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №\~21635. Відповідно до п.п. 2.1. Кредитодавець надає Позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 12\~500,00 грн. на споживчі потреби, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у Договорі. Згідно п.п. 2.1.1. Договору Сума кредиту надається Позичальнику шляхом перерахування з поточного рахунку Кредитодавця у наступному порядку: -у розмірі 10\~000,00 грн. на поточний рахунок Позичальника №\~ [NUMBER] , відкритий у банку ПАТ КБ «ПриватБанк»; -у розмірі 2\~500,00 грн. на поточний рахунок №\~ [NUMBER] Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Проксіма», відкритий у АТ «Укрексімбанк», з метою оплати Позичальником страхових платежів (страхових сум) встановлених Договором добровільного страхування №\~71971 від 20 травня 2019 року. Розділом ІІІ Договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 320\~% річних від суми кредиту, тип процентної ставки - фіксована (п.п.3.1.2), строк кредиту 49 тижнів (п.п.3.1.1). Загальна вартість кредиту (в грошовому виразі) становить 39\~827,20 грн. (п.п. 3.3). Реальна річна процентна ставка по кредиту становить 2222,16%. Умовами V Розділу Договору передбачена відповідальність за порушення умов договору, відповідно до якого у разі прострочення виконання зобов`язань за договором у позичальника виникає зобов`язання одноразово сплатити на користь кредитодавця пеню у розмірі 150,00 грн., а починаючи з 7-го дня 15,00 грн. за кожен календарний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діятиме у період , за який сплачується пеня і не більше за 15 відсотків суми простроченого платежу. Паспорт споживчого кредиту містить аналогічні умови кредитування, інформацію та контактні дані кредитодавця, порядок повернення кредиту. Договір про споживчий кредит №\~21635 від 20 травня 2019 року та паспорт споживчого кредиту підписані власноручним підписом [PERSON] . На виконання умов п.п. 2.1.1. Договору, ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» перераховано на користь ТДВ «СК «ПРОКСІМА» грошові кошти у розмірі 2\~500,00 грн., що підтверджується Платіжною інструкцією CRD_71971 від 20 травня 2019 року. Призначення платежу: сплата страхового платежу зг. дог страхування №\~PR-71971 від 20.05.2019р.. (За рахунок кредиту за договором КД№21635 від 20.05.2019). Без ПДВ. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 20 березня 2020 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір відступлення прав вимоги №\~20200320/1 від 20 березня 2020 року. Згідно відступлення прав вимоги №\~20200320/1 від 20 березня 2020 року, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС», включно і до [PERSON] .. Вказане також підтверджується Витягом з реєстру боржників від 28 лютого 2023 року, відповідно до якого до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №\~21635 на загальну суму заборгованості у розмірі 26\~549,61 грн. Так, як зазначає позивач, Кредитодавець свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Кредитного договору. Відповідач не виконав свої зобов`язання: всього оплатив 15\~967,80 грн. (дата останньої оплати 22 жовтня 2019 року), та припинив вносити платежі, передбачені умовами, Кредитного договору, як повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Кредитного договору у Відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором. У зв`язку із викладеним, через неналежне виконання зобов`язань за договором позики, за розрахунками позивача станом на 01 березня 2023 року заборгованість відповідача становить 37\~873,54 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 10\~870,69 грн.; заборгованість за відсотками 12\~547,52 грн.; заборгованість за пенею 1\~030,34 грн.; штрафні санкції згідно ч. 2 с. 625 ЦК України (3% річних) 2\~357,86 грн. (період нарахування 23 жовтня 2019 року 28 лютого 2023 року); інфляційне збільшення 11\~067,13 грн. (період нарахування 23 жовтня 2019 року 01 березня 2023 року). Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. На підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» було надано копію Договору про споживчий кредит №\~21635 від 20 травня 2019 року, платіжну інструкцію CRD_71971 від 20 травня 2019 року на суму 2\~500,00 грн., Заяву на видачу кредиту від 20 травня 2019 року, Паспорт споживчого кредиту, Договір відступлення прав вимоги №\~20200320/1 від 20 березня 2020 року, платіжне доручення №\~19 від 23 березня 2020 року, Витяг з реєстру боржників від 28 лютого 2023 року, виписку з особового рахунку [PERSON] від 01 березня 2023 року та розрахунки штрафних санкцій та інфляційних втрат. Разом з тим, суд зазначає, що вказані документи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору у повному обсязі та наявність у відповідача заборгованості у розмірі, який зазначає позивач. Так, як встановлено судом з матеріалів справи, Договором про споживчий кредит №\~21635 від 20 травня 2019 року було передбачено надання Відповідачу кредиту на загальну суму 12\~500,00 грн., з яких: - \~ \~ \~ \~у розмірі 10\~000,00 грн. на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] , відкритий у банку ПАТ КБ «ПриватБанк» (80\~% від загальної суми кредиту); - \~ \~ \~ \~у розмірі 2\~500,00 грн. на поточний рахунок №\~ [NUMBER] Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Проксіма», відкритий у АТ «Укрексімбанк», з метою оплати Позичальником страхових платежів (страхових сум) встановлених Договором добровільного страхування № 71971 від 20 травня 2019 року (20\~% від загальної суми кредиту). В матеріалах справи міститься платіжна інструкція CRD_71971 від 20 травня 2019 року на суму 2\~500,00 грн., яка підтверджує, що на виконання умов п.п. 2.1.1. Договору, ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» перераховано на користь ТДВ «СК «ПРОКСІМА» грошові кошти у передбаченому Договором розмірі. Основна сума заборгованості за Договором, з якої позивач розраховує штрафні санкції та інфляційні втрати складає 23\~418,21 грн., з якої, відповідно, розмір заборгованості відповідача за другу частину кредиту (у розмірі 2\~500,00 грн.) становить 4\~683,64 грн. (23\~418,21 * 20\~% = 4\~683,64). За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року (справа № 902/417/18) вкотре звернула увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. У п. 22, 25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що «за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц». У пунктах 44 та 45 постанови Верховного Суді у справі у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі №\~905/21/19 у кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення. З огляду на викладене, суд здійснює розрахунок суми штрафних санкцій та суми інфляційного збільшення з суми заборгованості у розмірі 4\~683,64 грн., наступним чином: 1.Розрахунок суми штрафних санкцій за ч. 2 ст. 625 ЦК України: з 23 жовтня 2019 року до 31 грудня 2019 року - 4\~683,64 грн. * 3\~% * 71 : 365 : 100\~% = 27,33 грн.; з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року - 4\~683,64 грн. * 3\~% * 366 : 366 : 100\~% = 140,51 грн.; з 01 січня 2021 року до 28 лютого 2023 року - 4\~683,64 грн. * 3\~% * 789 : 365 : 100\~% = 303,73 грн.; Всього розмір штрафних санкцій складає 471,57 грн. 2.Розрахунок суми інфляційного збільшення: за період з 23 жовтня 2019 року по 01 березня 2023 року - 4\~683,64 грн. * 1,47258637 4\~683,64 = 2\~213,42 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем у цій частині складає у загальному розмірі 7\~574,74 грн., з яких 4\~683,64 грн. основна сума боргу, 206,11 грн. пеня, 471,57 грн. штрафні санкції, 2\~213,42 грн. інфляційні втрати. Щодо розміру заборгованості відповідача за першу частину кредиту (у розмірі 10\~000,00 грн.), суд зазначає наступне. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст. 77 - ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, позивачем ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що кредитодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірі 10\~000,00 грн., що передбачено кредитним договором, а відповідач ці кошти отримав. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти у розмірі 10\~000,00 грн. позичальнику в кредит, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині. Вказані висновки гуртуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Дзундзою Ольгою Володимирівною на підтвердження надання правничої допомоги надано копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги Серії ВС № 1156057, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серiї ЛВ № 001035, копію договору про надання правової допомоги №\~20221224/1 від 24 лютого 2023 року та попередній орієнтовний розрахунок судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових ви-трат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу (детального опису робіт, виконаних адвокатом, актів виконаних робіт, тощо). За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача на 20% від ціни позову, з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80 грн. (2\~684,00 * 20% : 100% = 536,80).

Outcome: partial