Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

Адвокат Селезень Світлана Володимирівна звернулась до суду в\~інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 02 червня 2017 року в сумі 1\~691\~876 гривень 77 копійок, що еквівалентно 46\~652 дол.США за курсом НБУ станом на 04.11.2023 року; визнати за [PERSON] право іпотекодержателя за іпотечним договором від 02.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М., 02.06.2017 року, зареєстрованим за реєстровим №253, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , стосовно іпотечного майна: нежитлових приміщень напівпідвалу №38-1-:-38-9 загальною площею 110,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути всі судові витрати та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина. Позивачка як спадкоємець першої черги за законом звернулась із заявою про прийняття спадщини. 18.09.2023 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Гуменною Л.П. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкової маси, а саме квартиру [ADDRESS] . Серед документів спадкодавця позивачем було виявлено договір позики, укладений між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) 02 червня 2017 року у простій письмовій формі; іпотечний договір, посвідчений Манерко Л.М. приватним нотаріусом ХМНО Харківської області, 02.06.2017 року за реєстровим №253; договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04.11.2013 року, посвідчений Алейніковою Л.П., приватним нотаріусом ХМНО Харківської області, 04.11.2013 року за реєстровим №1325 та вимогу від 11.06.2021 року. Згідно змісту договору позики (зі змінами від 02.06.2020 року) позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця у власність гроші в сумі 1\~617\~080 гривень, що складає еквівалент 58\~452 дол.США. Відповідно до п.2 Договору позики від 02.06.2017 року (з урахуванням внесених змін до вказаного договору від 01.06.2020 року) сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, а остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 09.05.2021 року у наступні порядку та строки: не пізніше 09.04.2021 року суму, що є еквівалентом 30\~000 дол.США; не пізніше 09.05.2021 року суму, що є еквівалентом 28\~452 дол.США. [PERSON] виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договором позики від 02.06.2017 року, передавши [PERSON] обумовлену договором суму коштів, а останній не виконав належним чином свого обов`язку щодо повернення суми позики у строк, визначений сторонами, у зв`язку з чим 11.06.2021 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою. Проте до 05.07.2021 року грошову суму позики в розмірі 58\~400 дол.США [PERSON] не повернув [PERSON] , який за життя не встиг реалізувати належне йому право вимоги. Крім того, 02.06.2017 року між сторонами (іпотекодержателем) [PERSON] та [PERSON] (іпотекодавцем) укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Манерко Л.М. за реєстровим №253, згідно змісту якого з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у Іпотекодавця за Договором позики іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно нежитлові приміщення напівпідвалу №38-1-:-38-9 загальною площею 110,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Згідно змісту Договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим Договором та/або Договором позики в установлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмета іпотеки. Сторони домовились визначити наступні можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: набуття права власності на предмет іпотекодержателем, продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом. У вересні 2021 року позивач звернулась до відповідача в усній формі з вимогою про повернення боргу за договором позики від 02.06.2017 року (зі змінами). У вересні 2021 року відповідач повернув грошові кошти за договором позики у розмірі 10\~000 дол.США, про що була складена розписка. У липні 2023 року відповідач повернув грошові кошти за договором позики у розмірі 1000 дол.США, 06.09.2023 року у розмірі 800 дол.США. Після чого відповідач на зв`язок не виходив та в добровільному порядку решту заборгованості не повернув. 03.10.2023 року позивач направив на адресу відповідача письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та вимога про усунення порушення основного зобов`язання від 29.09.2023 року, однак вказане повідомлення залишилось без відповіді та повернулось на адресу позивача. Також зазначає, що станом на 04.11.2023 року сума боргу за Договором позики з урахуванням внесених змін до вказаного договору від 01.06.2020 року та з урахуванням часткового погашення боргу становить 46\~652 дол.США, що за курсом НБУ станом на 04.11.2023 року складає 1\~691\~875 гривень 77 копійок, яку просить стягнути з відповідача. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно додаткових пояснень представника відповідача відповідно до абз.2 п.1 Договору позики від 02.06.2017 року передачу грошей було здійснено до укладення договору. При цьому пізніше укладені сторонами договори про внесення змін до договору позики б/н від 02.06.2017 року, а саме договір від 01.06.2018 року та договір від 01.06.2019 року не містять жодних відомостей про передачу грошей, а лише змінюють суму заборгованості або у бік зменшення, або у бік збільшення, що на думку представника може свідчити про оформлення сторонами прихованих відсотків за договором позики від 02.06.2017 року. Єдиним документом, що підтверджує факт отримання [PERSON] коштів у борг у розмірі 52\~463 долари США є сам договір позики б/н від 02.06.2017 року. За підрахунками представника [PERSON] повернув [PERSON] та його спадкоємиці [PERSON] заборгованість за договором позики б/н від 02.06.2017 року на загальну суму 74\~334 долари США, а тому заборгованість [PERSON] за договором позики від 02.06.2017 року відсутня. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 20.11.2023 року, після усунення позивачем допущених недоліків заяви, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 31.01.2024 року та від 03.05.2024 року витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 24.06.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] . Ухвалою суду від 27.08.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заявах по суті справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечував через їх недоведеність. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд повідомлялась. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 02 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до пункту 1 якого [PERSON] передав [PERSON] , а [PERSON] отримав від Соковіча грошові кошти у сумі 1\~537\~121 грн., що складає еквівалент 58\~557,00 доларів США або 52\~463,00 Євро. Відповідно до п.1 вказаного Договору передачу грошей було здійснено до укладення цього договору, а саме другого червня 2017 року. Вказаним договором визначено, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 02 червня 2018 року у порядку та в строки, а саме: -не пізніше 2-го серпня 2017 року суму, що є еквівалентом 7500 доларів США або 6720 Євро; -не пізніше 2-го вересня 2017 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го жовтня 2017 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го листопада 2017 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го грудня 2017 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го січня 2018 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го лютого 2018 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го березня 2018 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го квітня 2018 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го травня 2018 року суму, що є еквівалентом 464 дол.США або 415 Євро; -не пізніше 2-го червня 2018 року суму, що є еквівалентом 46881 дол.США або 42008 Євро. За змістом пункту 2 Договору на підтвердження виконання позичальником своїх зобов`язань на його ім`я позикодавцем видається відповідна розписка. Підтвердженням здійснення розрахунків у повному обсязі та відсутності претензій до позичальника може бути також переданий йому примірник договору позикодавця. Згідно п.7 Договору за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладання додаткових угод до цього договору, вчинених письмово. В забезпечення виконання Договору позики 02.06.2017 року між [PERSON] (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем) укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Манерко Л.М. за реєстровим №253, згідно змісту якого з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у Іпотекодавця за Договором позики іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно нежитлові приміщення напівпідвалу №38-1-:-38-9 загальною площею 110,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Згідно змісту Договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим Договором та/або Договором позики в установлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмета іпотеки. Сторони домовились визначити наступні можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: набуття права власності на предмет іпотекодержателем, продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом. В подальшому 01 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про внесення змін до договору позики б/н від 02.06.2017 року, відповідно до умов якого сторони вирішили змінити п.1 договору позики б/н від 02.06.2017 року, виклавши його в наступній редакції: «Позикодавець передав Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця у власність гроші в сумі 1\~427\~106 грн., що складає еквівалент 54\~553 дол.США за курсом за домовленістю сторін». Крім того, сторони вирішили змінити п.2 договору позики б/н від 02.06.2017 року, виклавши його в наступній редакції: «Сторони за цим договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним, а остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 08.06.2019 року у порядку та строки, що передбачені нижче: -не пізніше 8-го липня 2018 року суму, що є еквівалентом 487 доларів США; -не пізніше 8-го серпня 2018 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го вересня 2018 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го жовтня 2018 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го листопада 2018 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го грудня 2018 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го січня 2019 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го лютого 2019 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го березня 2019 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го квітня 2019 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -не пізніше 8-го травня 2019 року суму, що є еквівалентом 487 дол.США; -останній платіж не пізніше 8-го червня 2019 року суму, що є еквівалентом 49\~196 доларів США». Усі інші пункти договору позики б/н від 02 червня 2017 року Сторони вирішили залишити без змін (п.3). Цей Договір є невід`ємною частиною Договору позики б/н від 02 червня 2017 року та є підставою для внесення змін до Іпотечного договору, посвідченого Манерко Л.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 02.06.2017 року за реєстровим №253, який було укладено Сторонами в забезпечення умов зазначеного Договору позики (п.4). 01 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про внесення змін до договору позики б/н від 02.06.2017 року, відповідно до умов якого сторони вирішили змінити п.1 договору позики б/н від 02.06.2017 року, виклавши його в наступній редакції: «Позикодавець передав Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця у власність гроші в сумі 1\~617 080 грн., що складає еквівалент 58 452 дол.США». Сторони вирішили змінити п.2 договору позики б/н від 02.06.2017 року, виклавши його в наступній редакції: «Сторони за цим договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним, а остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 09.05.2021 року у порядку та строки, що передбачені нижче: -не пізніше 9-го квітня 2021 року суму, що є еквівалентом 30 000 доларів США; -не пізніше 9-го травня 2021 року суму, що є еквівалентом 28 452 дол.США; Усі інші пункти договору позики б/н від 02 червня 2017 року Сторони вирішили залишити без змін (п.3). Також були внесені відповідні зміни до Іпотечного договору, посвідченого Манерко Л.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, 02.06.2017 року за реєстровим №253, а також внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, що зокрема підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №169660416 від 07.06.2019 року та №247175125 від 05.03.2021 року. 11 червня 2021 року [PERSON] у присутності двох свідків вручено [PERSON] лист-вимогу про погашення заборгованості за договором позики від 02.06.2017 року в термін до 05.07.2021 року у сумі 58 400 доларів США. Також судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08.09.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гуменної Любові Петрівни №16/01-16 від 09.02.2024 року, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2023 року №1795. 03 жовтня 2023 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобовязання та вимога про усунення порушення основного зобов`язання, а саме суми позики у розмірі 1\~705\~597,12 грн., що є еквівалентом 46\~652 дол.США. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до приписів чинного цивільного законодавства право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України), спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Зобов`язання за договором позики не припиняються внаслідок смерті позикодавця, оскільки не є нерозривно пов`язаними з його особою (ст.ст. 608, 1219 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В той же час, з точки зору закону, в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладених між [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору позики 02.06.2017 та наступних договорів про внесення змін до нього від 01.06.2018 року та від 01.06.2020 року представник позивача надала до суду засвідчені у порядку ст.95 ЦПК України копії вказаних договорів та пред`явила їх оригінали у судовому засіданні для огляду, що є свідченням їх укладення. Щодо вимог позивача про стягнення суми боргу у звязку з невиконанням умов договору позики від 02.06.2017 року суд зазначає наступне. Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При цьому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Розглядом справи встановлено, що обставина щодо отримання коштів на виконання договору позики від 02.06.2017 року стороною відповідача не заперечується. Разом із тим, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що заборгованість перед позивачем як спадкоємицею позикодавця у відповідача по даній справі відсутня, оскільки останнім сума боргу була повернута. Додатково зазначив, що після укладення договору позики 02.06.2017 року інших грошових коштів від [PERSON] [PERSON] додатково не отримував. Наступне укладення договорів про внесення змін до договору позики від 02.06.2017 року лише змінювали розмір заборгованості та графік повернення суми боргу, а також мали на меті приховування сплати відсотків позичальником. В підтвердження факту повернення суми боргу за Договором позики від 02.06.2017 року сторонами надано до суду наступні розписки: -без дати, згідно змісту якої [PERSON] отримав від [PERSON] 7500 дол.США у рахунок Договору позики від 02.06.2017 року; -від 12.10.2017 року, згідно змісту якої [PERSON] отримав від [PERSON] 928 дол.США в рахунок Договору позики від 02.06.2017 року; -від 03.04.2018 року, згідно змісту якої [PERSON] отримав від [PERSON] 18\~568 дол.США у рахунок Договору позики від 02.06.2017 року; -від 03.06.2020 року, згідно змісту якої [PERSON] отримав від [PERSON] 53\~850 доларів США у рахунок договору займу від 02.06.2017 року; -від 30.09.2021 року, згідно змісту якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10\~000 дол.СЩА в рахунок погашення боргу [PERSON] перед [PERSON] за Договором позики б/н від 02.06.2017 року. Достовірність та дійсність вказаних розписок сторонами не оспорювалась. Також зі змісту позовної заяви вбачається та підтверджено стороною позивача у судовому засіданні, що відповідачем [PERSON] повернуто [PERSON] в рахунок погашення суми боргу за Договором позики від 02.06.2017 року кошти у розмірі 1000 доларів США та 800 доларів США. При цьому надані позивачем розписки від 08.10.2018 року та від 10.01.2020 року суд не приймає до уваги, оскільки вони стоються Договору позики від 08.06.2018 року та Договору позики від 08.06.2019 року, які не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, не має відношення до справи надана позивачем розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 55\~100 доларів США в рахунок Договору позики від 08.06.2019 року, оскільки не стосується предмета доказування у даній справі. З огляду на викладене, за підрахунками суду заборгованість відповідача перед позивачем згідно умов Договору позики від 02.06.2017 року відсутня, останнє повернення боргу [PERSON] відповідачем було здійснено після укладення Договору про всенення змін до Договору позики від 02.06.2017 року, укладеного 01.06.2020 року, а саме 03.06.2020 року у розмірі 53\~850 доларів США, крім того особисто позивачу відповідачем повернуто кошти у загальному розмірі 11\~800 доларів США. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Відповідно до приписів статті 575 ЦК України\~та статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Враховуючи викладене,\~приймаючи до\~уваги,\~що зобов`язання\~за Договором\~позики від\~02.06.2017\~року відповідачем\~виконано в\~повному обсязі\~вимоги позивача\~про визнання за нею права іпотекодержателя за іпотечним договором від 02.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М., 02.06.2017 року, зареєстрованим за реєстровим №253 також не підлягають задоволенню. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. За статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed