Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 21 травня 2024 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення у справі № 173/2360/23, яким визнано недійсним договір купівлі продажу та підтверджено, що позивач є єдиним законним власником житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. Зазначений житловий будинок знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1221055800:03:002:0225, площею 0,0868 га, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Цільове призначення земельної ділянки - 02.01: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З метою зміни власника земельної ділянки на особу, яка є власником житлового будинку та неможливості різних суб`єктів володіти житловим будинком та земельною ділянкою, що знаходиться під таким житловим будинком, позивач зверталася до відповідача з проханням до нього скасувати своє право власності на земельну ділянку, однак, зазначений лист залишений відповідачем без задоволення. Оскільки позивач набула та зареєструвала за собою право власності на житловий будинок, відповідно, до неї повинно перейти й право власності на земельну ділянку, що знаходиться під цим житловим будинком, однак, такий автоматичний перехід права власності на земельну ділянку не відбувся, у зв`язку з чим позивач, з метою захисту її прав, вимушена звернутись з цією позовною заявою до суду. Провадження у справі відкрито 10.04.2025. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з пропущенням процесуального строку для подачі відзиву та клопотанням про поновлення такого строку. Ухвалою суду від 15.05.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву відмовлено та вказаний відзив залишено без розгляду. Ухвалою від 15.05.2025 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні заявлених вимог наполягала. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтовував тим, що предметом скасованого договору купівлі продажу за рішенням суду в рамках справи 173/2360/23 був саме житловий будинок, а не земельна ділянка, так як в договорі вказано, що земельна ділянка не була приватизована, тобто [PERSON] ніколи не була власником оспорюваної земельної ділянки. Приватизація земельної ділянки відповідачем відбулась законно. Вважає помилковими твердження, що у разі переходу права на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, виникає одночасно право власності на земельну ділянку на якій зведений даний об`єкт. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2024 та ухвалою Верховного Суду від 20.12.2024, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22 лютого 2022 року між [PERSON] і [PERSON] ; витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок знаходиться на відповідній земельній ділянці площею 0,0868 га.; цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221055800:03:002:0225. На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинкуміж [PERSON] і [PERSON] , тобто станом на 22 лютого 2022 року, земельна ділянка була не приватизована, знаходилася в комунальній власності, що підтверджується копією даного договору. Як встановлено зазначеним вище рішенням суду від 21.05.2024, що не потребує доказуванню, 17.01.2023 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки 6585468 від 02.04.2025 встановлено, що рішенням Верхньодніпровської міської ради № 1090-24ЛХ від 23.02.2023 земельна ділянка площею 0,0868 га, кадастровий номер 1221055800:03:002:0225 була передана у власність відповідача [PERSON] . Державним реєстратором відділу реєстрації Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області Збаранською Н.Ю. 01.03.2023 було прийнято рішення та проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0868 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2700832512210, кадастровий номер 1221055800:03:002:0225, запис про право власності № 49456131, за [PERSON] . Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, не створює юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Наслідком недійсності правочину є відновлення правового становища, яке існувало до його вчинення, що передбачає в тому числі скасування державної реєстрації прав, які були похідними від недійсного договору (двостороння реституція). Враховуючи, що підставою для виникнення у [PERSON] права власності на будинок був договір купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним, то всі подальші правовідносини, похідні від цього правочину (зокрема дарування будинку та оформлення права власності на земельну ділянку), не можуть породжувати правових наслідків. Тобто, відпадає правова підстава для оформлення права власності на земельну ділянку як таку, що була оформлена внаслідок недійсного ланцюга правочинів. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції діє підстави вважати, що способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц. При цьому слід звернути увагу, що у своїй постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Тому за позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди відповідачем є не суб`єкт держаної реєстрації прав, а особа, щодо права якої здійснено такий запис. Хоча ця постанова Великої Палати Верховного Суду приймалася до внесення відповідних змін до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і на даний час змінився спосіб захисту у такій категорії справ, однак суд вважає можливим послатися на висновки Великої Палати ВС в частині визначення належного відповідача у даній справі, яким є [PERSON] . Таким чином, наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та припинення право власності [PERSON] на земельну ділянку як такого, що набуте внаслідок недійсного первісного правочину купівлі продажу будинку, який розташований на цій земельній ділянці, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо визнання права власності на земельну ділянку, суд зазначає про таке. Судом установлено, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, на момент укладення договору купівлі-продажу перебувала у комунальній власності відповідної територіальної громади, і позивачем [PERSON] не була приватизована. Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку може набуватися виключно на підставах, передбачених законом (зокрема, через передачу у власність за рішенням органу місцевого самоврядування, приватизацію, набуття у порядку спадкування, купівлі-продажу тощо). Факт фактичного користування земельною ділянкою не породжує права власності, якщо таке право не було набуте у визначений законом спосіб. Крім того, положення частини першої статті 120 Земельного кодексу України передбачають, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок) до іншої особи, право власності або користування земельною ділянкою переходить лише у тому обсязі, в якому воно належало попередньому власнику. Оскільки позивач на момент укладення недійсного правочину не мала зареєстрованого права власності на земельну ділянку,яка після скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] повернеться у комунальну власність,тому позивач може реалізувати своє право на набуття цієї ділянки у власність виключно у передбаченому законом порядку. З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку є необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Щодо позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні своїх прав шляхом зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, необхідно зазначити наступне. Відповідно до усталеної судової практики, вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування (віндикаційний або негаторний позов) може бути задоволена лише за умови доведення факту порушення права позивача, зокрема, вчинення відповідачем активних або пасивних дій, що створюють такі перешкоди. Системний аналіз змісту статей 386, 391 Цивільного кодексу України свідчить, що для захисту речового права шляхом усунення перешкод необхідно довести:наявність у позивача права (власності або користування);вчинення відповідачем дій, які перешкоджають реалізації цього права;відсутність у відповідача законних підстав для таких дій. Оскільки будь-які докази того, що відповідач перешкоджає позивачу у здійсненні права користування земельною ділянкою суду не надано, тому у задоволенні позовних вимог і в цій частині необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial