Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слобідського районного суду міста Харкова з позовом до ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі відповідач або Кредитодавець), в якому просить визнати недійсним договір споживчого кредитування від 18.03.2025 №529889-КС-001, сторонами якого є позивач та ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»; визнати недійсними п.2.5 2.6, 2.9-2.12 Кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 18.03.2025 нею було укладено договір про надання споживчого кредиту №529889-КС-001 (далі Кредитний договір) в електронній формі через інтернет-сторінку офіційного вебсайту або іншої інформаційно-телекомунікаційної системи відповідача, в електронній формі шляхом підписання одноразовим ідентифікатором. Позивач посилається на норми статей 3, 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», які регламентують порядок укладення електронних договорів, стверджує, що не підписувала Кредитний договір за допомогою ЕЦП чи КЦП, а інформація щодо її контактних номерів телефонів та електронної адреси, що зазначена в Кредитному договорі, є недостовірною. Крім того, позивач просить визнати недійсними п.2.5 (яким встановлено комісію за видачу кредиту), 2.6 (яким встановлено комісійну винагороду на користь третьої особи, що надає платіжні послуги), 2.9-2.12 Кредитного договору (які визначають загальні витрати за кредитом, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту), вважає зазначені умови такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» інформація про стан кредитної заборгованості має надаватися споживачу один раз на місяць безоплатно. Представник відповідача\~ адвокат\~Шкромида Ю.В.\~через систему\~«Електронний суд»\~надав відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~проти позовних\~вимог заперечив,\~просив у\~задоволенні позовних\~вимог відмовити\~повністю.\~Зазначив,\~що позивач\~пр ховує\~факт укладення\~Кредитного договору\~та факт\~отримання нею\~кредиту. Кредитний договір укладено за допомогою ІКС Кредитодавця, в особистому кабінеті позивача. Перед укладення Кредитного договору позивачу було\~надано паспорт\~споживчого кредиту,\~ознайомлено з\~договором та\~Правилами надання\~кредитів,\~а також\~надано інформацію,\~зазначену в\~ч.\~2\~ст.\~12\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг»,\~Кредитний договорі\~укладено відповідно\~до ЦК\~України,\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» та\~Правил надання\~споживчих кредитів\~ТОВ «БІЗПОЗИКА,\~підписано позивачем\~електронним підписом\~одноразовим ідентифікатором,\~верифікація та\~ідентифікація позивача\~була здійснена\~трьома способами:\~за допомогою\~відеоверифікації,\~через Українське\~бюро кредитних\~історій та\~через систему\~BankID\~НБ.\~Відповідач видав\~кредит позивачу\~на її\~власний картковий\~рахунок [NUMBER] ,\~відкритий в\~АТ «Універсал\~банк».\~Також представник\~відповідача вказав,\~що комісія\~за видачу\~кредиту була\~погоджена сторонами\~в п.2.5\~Кредитного договору,\~який був\~підписаний позивачем,\~комісія за\~видачу кредиту\~нараховується одноразово\~при видачі\~кредиту в\~дату видачі\~кредиту,\~не є\~платою за\~додаткові послуги\~кредитодавця або\~окремою платою\~за таку\~дію кредитодавця\~як переказ\~(видача)\~коштів,\~визначення в\~Кредитному договорі\~комісії відповідає\~приписам ч.2\~ст.8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» та\~Правил розрахунку небанківськими\~фінансовими установами\~України загальної\~вартості кредиту\~для споживача\~та реальної\~процентної ставки\~за договором\~про споживчий\~кредит»,\~затвердженим Постановою\~НБУ від\~11.02.2021\~№16.\~Положення про\~орієнтовну реальну\~річну процентну\~ставку та\~орієнтовну загальну\~вартість кредиту\~мають бути\~зазначені в\~Кредитному договорі\~в обов`язковому\~порядку відповідно\~до ч.1\~ст.12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» ,\~що не\~є платою\~за обслуговування\~кредитної заборгованості\~і не\~здорожчення кредиту\~(переплата).\~Позивач не\~відмовилася від\~кредиту протягом\~14\~календарних днів,\~а в\~повній мірі\~скористалася коштами.\~Крім того\~представник відповідача\~просив стягнути\~з [PERSON] на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. Процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 справа розподілена судді Василенко О.Я. Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 20.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. Фактичні обставини справи, встановлені судом та застосовані норми права Між фінансовою установою - ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено Договір №529889-КС-001 про\~надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 18.03.2025 (Кредитний договір), відповідно до якого Кредитодавець надає позивачу кредит на засадах строковості, поворотності, платності, а позивач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених Кредитним договором (а.с.4-13; а.с. 24-33). Кредитний договір містить усі істотні умови кредитного договору, що визначені ст.638 ЦК України, Законами України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», Положенням про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого постановою Правління НБУ від 03.11.2021 № 113. Сторонами узгоджений предмет договору, сума кредиту: 50 000 гривень (п.2.1.), строк кредиту 24 тижні (п. 2.3.), тип процентної ставки: фіксована процентна, стандартна процентна ставка 1, % в день , є незмінною потягом усього строку Кредитного договору (п.2.4.); комісія за видачу кредиту 10\~000,00 грн. Ідентифікація та верифікація позивача здійснена установами фінансового моніторингу отримання ідентифікаційних даних через систему BankID НБУ, а також за допомогою відеоверифікації та через Українське бюро кредитних історій та через систему BankID НБ (а.с.59-62). Згідно з ч.1 ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1047, 1055 ЦК України договір позики (кредиту) укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 2 п.2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Стаття 652\~ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, відповідно до п.6 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що Кредитний договір укладено за допомогою інформаційно-комунікаційної системи (ІКС), що міститься на офіційному вебсайті Кредитодавця за посиланням: https://tpozyka.com/uk, у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію». Порядок укладення договорів Кредитодавцем визначено в затверджених Правилах надання споживчих кредитів для продуктів «Кредит 4 місяці» та «Кредит 6 місяців» ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі Правила), які є невід`ємною частиною Кредитного договору, а також п.3 Кредитного договору. Договір підписано з боку Кредитодавця КЕП директора, з боку позивача - одноразовим ідентифікатором UA-9983, отриманий нею на її фінансовий телефонний номер [NUMBER] , зазначений при реєстрації, що відповідає приписам п.6 ст.3 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», п.12 ч.1 ст.1, ст.17 Закону «Про електронні довірчі послуги» та Правилам. Підписанням Кредитного договору позивач підтвердила, що до укладення цього договору ознайомилася з текстом цього договору та Правилами, а також отримала від Кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, частиною 2 та 5 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та ст.9,025 Закону України «Про споживче кредитування» на вейбсайті Кредитодавця, що забезпечує вірне розуміння позивачем суті фінансової послуги без нав`язування її придбання (п.11.3.1) Підписання Кредитного договору відбулося 18.03.2025 об 10:14:42. Інформація про прізвище, ім`я та по батькові позивача, яка підписала Кредитний договір, місце проживання, паспортні дані, відомості про дату та час підписання Кредитного договору згенеровано в момент підписання Кредитного договору, містяться в розділі 12 «Реквізити та підписи сторін». Отже, оскільки Кредитний договір підписаний позивачем, шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, він укладений з додержанням письмової форми, визначеної законом та з додержанням процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію». Ідентифікація та верифікація позивача відбулася з дотриманням вимог щодо фінансового моніторингу. За таких обставин необґрунтованими є твердження позивача про те, що Кредитний договір нею не був підписаний та відповідно відсутні підстави вважати його недійсним. Інформація щодо контактних номерів позивача, а також адрес електронної пошти, що зазначені в розділі 12 «Реквізити та підписи сторін» Кредитного договору, підтверджується звітом ідентифікації стосовно [PERSON] , що наданий Українським Бюро Кредитних Історій (а.с.52, 59-62). На виконання Кредитного договору відповідач надав кредит в сумі 50 000,00 грн на номер платіжної картки позивача: маска картки [NUMBER] , через платіжного провайдера ТОВ «ПрофітГід», який надає Кредитодавцю послуги з переказу коштів на підставі Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-5 від 04.11.2020. Зазначені обставини підтверджені листом ТОВ «ПрофітГід» (а.с.47). Кошти не були позивачем повернуті як помилково отримані, ними вона розпорядилася на власний розсуд, а так само не скористалася своїм правом, визначеним ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на відмову від Кредитного договору протягом 14 днів, що, на думку суду, свідчить про справжнє волевиявлення на укладення Кредитного договору та користування результатами його укладення. Щодо вимог позивача про визнання окремих положень Кредитного договору недійсними суд зауважує таке. Судом встановлено, що Кредитний договір містить усі істотні умови кредитного договору. Позивач вважає недійсним пункт 2.5 Кредитного договору (яким встановлена комісія за видачу кредиту, та п. 2.6 (яким встановлено комісійну винагороду на користь третьої особи, що надає платіжні послуги), оскільки відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» інформація про стан кредитної заборгованості має надаватися споживачу один раз на місяць безоплатно. Дослідивши природу зазначених платежів, суд дійшов таких висновків. 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07. 2022 у справі № 496/3134/19. Пунктами 2.9-2.11 Кредитного договору визначені орієнтовна загальна вартість кредиту -123660,68 грн (п.2.9); загальні витрати за кредитом 73660,68 грн (п.2.10), орієнтовна реальну річну процентна ставка - 6918,26% (п.2.11). Відповідно до пп.2-4 Закону «Про споживчий кредит» загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Суд встановив, що обов`язок надання інформації щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту перед укладенням кредитного договору, а також зазначення їх у кредитному договорі передбачений нормами ст.9 та ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, розрахунок зазначених величин має здійснюватися за методикою, встановленою Правилами розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені постановою Правління НБУ від 11.02.2021 №16. Отже, орієнтовна реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту не є платою за обслуговування заборгованості. Виходячи з оплатного характеру кредитних договорів, обов`язковості визначення в кредитному загальних витрат за кредитом, орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної вартості кредиту, величина яких вираховується за встановленою НБУ методикою, відсутні підстави вважати, що зазначені умови Кредитного договору є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору. Пунктом 2.12 Кредитного договору визначена денна процентна ставка 0,87 %. Зазначений показник обрахований за формулою, встановленою ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», та не перевищує встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимального розміру. Отже суд, погоджуючись із позицією відповідача, вважає, що твердження позивача про порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними. Європейський судом з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Отже, враховуючи, що при укладенні Кредитного договору сторонами було додержано вимоги, необхідні для чинності цього правочину і передбачені Цивільним кодексом України та Законом України «Про споживче кредитування», суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнена від сплати судового збору. Отже, судовий збір не стягується. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18. Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У відзиві на позовну заяву відповідач заявив про відшкодування понесення ним витрат в сумі 10000 грн на професійну правничу допомогу у цій справі, яка складається із виконання робіт із підготовки тексту відзиву. На підтвердження понесених витрат надано: копії договру про надання правничої допомоги від 01.10.2024 року, рахунок-фактуру № Р-00000217 від 30.05.2025 року на суму 10 000,00 гривень, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Р-00000217-30-05/25 від 30.05.2025 року на суму 10 000,00 гривень, платіжної інструкції від 30.05.2025 №4396. Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, яка вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Суд зазначає, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved