Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 07.05.2025 року представник [PERSON] адвокат Реус Д.С. звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з позовом стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що в період з 20.06.2022 року по 12.02.2025 року [PERSON] знаходився в трудових відносинах з ТОВ «Форест Технолоджі». 12.02.2025 року звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Нарахована заробітна плата в розмірі 42229,72 грн. була не своєчасно виплачена, про що свідчить банківська виписка від 06.05.2025 року. Вважає, що при його звільненні було допущено порушення вимог ст.116 КЗпП України. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі 35682,74 грн, середній заробіток за час затримки виплати при звільненні (з 13.02.2025 по 07.05.2025) у розмірі 29566,80 грн та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. 17.06.2025 року Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого заперечив відносно позовних вимог у зв`язку з повною виплатою заробітної плати позивачу, яка підтверджується платіжними інструкціями кінцева платіжна інструкція від 04.06.2025. Відносно стягнення середнього заробітку та маральної шкоди відповідач заперечив посилаючись на ст. 10 Закону України «Про трудові відносини в умовах воєнного стану» вказуючи на події які трапились 29 березня 2022 року, а саме авіа удари з літака збройних сил російської федерації, підтверджуючи витягом з ЄРДР про відкриття кримінального провадження внаслідок чого підприємство відновлювало виробничі приміщення, що стало додатковим тягарем. 18.06.2025 року Позивачем подана заява про зменшення позовних вимог, а саме Позивач підтвердив сплату заборгованості заробітної плати Відповідачем в повному обсязі та просив перерахувати середній заробіток виходячи з реальних дат затримки виплати заробітної плати, а саме просив стягнути середній заробіток (з 13.02.205 по 04.06.2025) в розмірі 39422,40 грн та 10000,00 грн моральної шкоди. Представник позивача Реус Д.С. в судове засідання не з`явився, подав заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги з врахуванням клопотання про зменшення позовних вимог підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Вивчивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] 20.06.2022 прийнято на посаду водій автотранспортних засобів категорії «Д» товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» та 12.02.2025 звільнено за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України, про що засвідчено інспектором з кадрів [PERSON] та печаткою товариства (а.с.8). Довідкою серії 12 ААГ №422661 [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності з 03 квітня 2023 року. (а.с.9) Згідно довідки №34 від 08.04.2025 року, за жовтень-лютий 2025 року [PERSON] було нараховано 55082,47 грн. (а.с.10). Довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України від 24.04.2025 та відомостями Державної Податкової служби України від 29.04.2025 підтверджується сплата страхових внесків ТОВ «Форест Технолоджі» та нарахована заробітна плата. (а.с.11-18) Заробітну плату позивачу виплачено 04.06.2025 року, про що свідчить банківська виписка за договором від 06.05.2025 року (а.с.19), платіжними інструкціями доданими до відзиву та факт вказаний позивачем в клопотанні про зменшення позовних вимог. Витягом з Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань по кримінальному провадженню №42022062350000120 від 29.03.2022 встановлено, що 29.03.2022 близько 08 години збройні сили російської федерації, застосовуючи засоби ведення війни, які заборонені міжнародним правом, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода яких надана Верховною Радою України, здійснили 4 авіаудари з літка по с. Українка Малинської ТГ Коростенського району Житомирської області, в результаті чого знищено будівлю палетного цеху деревообробного підприємства ТОВ «Форес технолоджі» по вул. Лугова, 2а у с. Українка керівником якого є [PERSON] . Експертним звітом №28/02-23-1к надано оціночну вартість відновлення роботи на постраждалому підприємстві (будівель, устаткувань, інші витрати) вартість, яких складає в загальному розмірі 14083,379 тис. грн. Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~\~кожен має\~право\~на\~працю,\~що\~включає\~можливість заробляти\~собі\~на\~життя працею,\~яку\~він\~вільно обирає;\~право\~на\~своєчасне одержання\~винагороди\~за\~працю захищається\~законом. Зазначеному праву людини в рівній мірі кореспондується обов`язок роботодавця своєчасно та належним чином оплачувати працю. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі недотримання власником або уповноваженим ним органом положень статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про розмір виплат підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України). Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 07.02.2025 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Як вбачається з матеріалів справи, останнім днем перебування позивача на посаді водія автотранспортних засобів категорії «Д» є 12.02.2025 року, однак виплата всіх сум при звільненні здійснена була здійснена ТОВ "Форест Технолоджі" лише 04.06.2025 року, що свідчить про порушення вимог ст.116 КЗпП України. З огляду на вказані положення закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не було вжито всіх можливих заходів для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками при звільненні. Посилання відповідача на положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо звільнення роботодавця від відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати через бойові дії або інші обставини непереборної сили саме по собі не може вважатися безумовною підставою для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати. Суд зазначає, що відсутність у роботодавця коштів не виключає його обов`язку здійснювати виплату заробітної плати. Більше того, факт прийняття 20 червня 2022 року [PERSON] на посаду після подій, що мали місце 29 березня 2022 року (як обставина звільнення від відповідальності), свідчить про прогнозування роботодавцем покращення свого фінансового становища, зокрема й у частині забезпечення оплати праці. Отже, такі обставини не можуть бути підставою для скасування нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для виконання своєчасного обов`язку в частині виплати належних сум працівнику. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15. Згідно довідки №34 від 08 квітня 202025 року заробітна плата [PERSON] за два останні місяці складає 15276,15 грн.. Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу вбачається страховий стаж за грудень 2024 року в кількості 31 день та в січні 2025 року в кількості 9 днів, разом 40 днів. Інші відомості Позивачем не доведено. Суд приходить до висновку 15276,15 грн (заробітна плата за 2 місяці) : 40 відпрацьованих днів = 381,90 грн * 80 днів затримки з виплати заробітної плати = 30552,30 грн. Розмір середнього заробітку за період затримки виплати складає 30552,30 грн. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем його законних прав, він зазнав зміни звичного укладу життя також вказав, що є інвалідом ІІ групи та був змушений прикласти додаткових зусиль, пов`язаних з необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права. Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 грн. Також, суд враховує, що згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial