Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

\~\~25.06.2025 до Холодногірського районного суду м. Харкова надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті, в якій заявниця просить суд визнати факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заяви представник заявника зазначає, що [INFO] в м. Лисичанськ Луганської області (населений пункт, розташований на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України) помер чоловік заявниці, громадянин України [PERSON] , [INFO] . Встановлення факту смерті в судовому порядку заявниці необхідне для подальшої реєстрації смерті [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 25.06.2025 провадження у справі відкрито в порядку окремого провадження, призначено справу до розгляду. Заявниця та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлені належним чином, вказали в заяві, що просять розглядати справу без їх участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового провадження, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду заяви. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заявника, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно зі ст. 293 ЦПК України\~в порядку окремого провадження судом розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових або майнових прав підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є чоловіком заявниці [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 27.08.1983 серії [NUMBER] , про що зроблено запис за № 787. Також встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Лисичанськ Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11 серпня 2023 року серії [NUMBER] , актовий запис № 397, яке видане органом рф, створеним на тимчасово окупованій території України, а саме: «Лисичанским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Луганской Народной Республики». Відповідно до\~ч.\~ч.\~2-4\~ст.\~49\~ЦК України\~актами цивільного\~стану є\~народження фізичної\~особи,\~встановлення її\~походження,\~набуття громадянства,\~вихід з\~громадянства та\~його втрата,\~досягнення відповідного\~віку,\~надання повної\~цивільної дієздатності,\~обмеження цивільної\~дієздатності,\~визнання особи\~недієздатною,\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~усиновлення,\~позбавлення та\~поновлення батьківських\~прав,\~зміна імені,\~інвалідність,\~смерть тощо. Державній\~реєстрації підлягають\~народження фізичної\~особи та\~її походження,\~громадянство,\~шлюб,\~розірвання шлюбу\~у випадках,\~передбачених законом,\~зміна імені,\~смерть. Реєстрація\~актів цивільного\~стану провадиться\~відповідно до\~закону. Зокрема смерть фізичної особи підлягає обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в\~порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 17 п. 2 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», а також пп. 1 «ґ» п. 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5\~визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Видане заявниці органами рф, створеними на тимчасово окупованій території України, свідоцтво про смерть її чоловіка не має юридичної сили на підконтрольній території України, з огляду на що заявниця не може отримати документ про державну реєстрацію смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~громадянам гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених\~Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, з 03.07.2022 м. Лисичанськ Луганської області є тимчасово окупованою рф територією України, а отже органи державної влади України на вказаній території не функціонують належним чином. Абзацом 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку звернутися за захистом своїх невизнаних прав. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд доходить висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви та встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , що настала [INFO] у м. Лисичанськ, Луганська область, Україна, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту. Відповідно до п. 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з ч. 4 ст.\~317\~ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved