Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] згідно якого зазначив, що йому, на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.06.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гурою Максимом Григоровичем, належить домоволодіння [ADDRESS] . Це домоволодіння він успадкував після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Його мати [PERSON] набула права власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 30 січня 2004 року. Продавцем згідно договору купівлі-продажу був відповідач [PERSON] , якому будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 вересня 2002 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-1878 та зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 25 вересня 2002 року, реєстраційний № 3-147. В договорі купівлі-продажу від 30 січня 2004 року зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1944 кв.м. Після набуття права власності на домоволодіння [ADDRESS] позивач вирішив приватизувати земельну ділянку. В 2023 році він звернувся до геодезистів для виготовлення технічної документації на земельну ділянку, але з`ясувалося, що земельна ділянка приватизована. Для того, щоб вияснити, хто є власником земельної ділянки, він звернувся до Головного управління Держгеокадастру де ним була отримана відповідь про те, що більша частина документації із землеустрою разом із документами Державного реєстру що посвідчують права на землю, було знищено, тому немає можливості надати достовірну інформацію з Державного реєстру земель та підтвердити або спростувати наявність відсутність зареєстрованих прав на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та видати правовстановлюючий документ за громадянином [PERSON] . Представником позивача було надано запит в архівне управління Дніпровської міської ради щодо отримання документів про передачу у власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . На запит адвоката було отримано засвідчену архівну копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999 року № 771 про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Самарському районі м. Дніпропетровська та витяг з додатку до нього стосовно земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Згідно Додатку до рішення виконавчого комітету міської ради від 19.04.1999 № 771 в списку під № 31 зазначено прізвище [PERSON] , [ADDRESS] , якій передано у власність 0,10896 га. Таким чином, так як відповідач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , то він, крім домоволодіння, набув права власності і на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Але коли він продавав домоволодіння матері позивача, то приховав відомості про те, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, приватизована. З моменту набуття права власності на домоволодіння [ADDRESS] мати позивача [PERSON] користувалася всією земельною площею 1944 кв.м, яка зазначена в договорі купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] не заявляв про свої права на земельну ділянку. Позивач вважає, що право власності на земельну ділянку до його матері перейшло на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України. За первісно заявленими вимогами позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1000 цільове призначення -- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачем [PERSON] 06.01.2025 року на адресу суду спрямовано відзив на позовну заяву, згідно якого [PERSON] зазначив, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не вчинив дій на досудове вирішення даного спору, до нього особисто не звернувся щодо можливості отримати у власність вказаної земельної ділянки, безпідставно звинуватив відповідача у приховуванні факту права користування земельною ділянкою. [PERSON] погодився, що дійсно продав будинок матері позивача 30.01.2004 року, але земельну прибудинкову ділянку не продавав, тобто окремого договору купівлі продажу земельної ділянки, як того вимагало законодавство, що діяло на той час, між матір`ю позивача та [PERSON] не складалося. \~ \~ \~ \~Також [PERSON] заперечив щодо правомірності вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, так як позивач міг вирішити питання позову у позасудовий спосіб. \~ \~ \~ \~До відзиву на позовну заяву відповідачем [PERSON] додано копію державного акту на право постійного користування землею серії ДПД № 015311 (код ДЗК 84088022) на ім`я [PERSON] , якій земля була надана в постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.04.1999 року № 771 площею 0,1089 га за адресою: [ADDRESS] . Землю надано: для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0089 га. \~ \~ \~ \~28.01.2025 року на адресу суду надійшла заява позивача [PERSON] , згідно якої [PERSON] зазначив, що враховуючи додання відповідачем до відзиву на позовну заяву копії державного акту, на право постійного користування землею серії ДПД № 015311 (код ДЗК 84088022) на ім`я [PERSON] , якій земля була надана в постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.04.1999 року № 771 площею 0,1089 га за адресою: [ADDRESS] (Землю надано: для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0089 га.), спірна земельна ділянка не належала на праві власності [PERSON] , тому ця земельна ділянка не могла бути успадкована відповідачем [PERSON] на праві власності. Але постійне землекористування входить до складу спадщини. Так як [PERSON] продав належне йому домоволодіння [ADDRESS] , то його право користування земельною ділянкою за цією адресою повинно бути припинено. Проте, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні іншої особи і не може бути приватизована позивачем, йому стало відомо після того, як була виготовлена технічна документація на земельну ділянку для приватизації землі. Земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, що підтверджується доданим до позовної заяви Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-3500022722024 від 16.01.2024 року по [ADDRESS] . Тому позивач просив змінити позовні вимоги та ухвалити рішення, яким припинити право постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, [PERSON] та її спадкоємця [PERSON] , встановленого на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДПД" № 015311 (код ДЗК 84088022). Також позивачем, на підставі п. 4, І ст. 7 Закону України "Про судовий збір" заявлено про повернення йому суми сплаченого судового збору в розмірі 4206,68 грн., так як первісно ним було заявлено позов майнового характеру, а з огляду на зміну позовних вимог, позов змінений на не майновий. Ціна позову первісно складала 541 788 грн. а уточнений позов є немайновим. Судовий збір по немайновому позову складає 1211,20 грн. При зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 5417,88 грн., тому поверненню підлягає сума в розмірі 4206,68 грн. Відповідачем 18.02.2025 року на адресу суду направлено заяву (заперечення на заяву щодо зміни предмету позову), згідно якої [PERSON] резюмував, що в 1999 році в момент видачі його матері акту на постійне землекористування в неї вже був один акт на право власності на землю. До моменту продажу нерухомого майна державні акти видавалися будь якого змісту. Продаж нерухомості був здійснений у 2004 році, а тому в даному випадку слід застосовувати законодавство яке вступило в дію 05.11.2009 року, бо саме тоді було додано пункт «е» до частини першої статті 141 ЗКУ, а Конституція України захищає громадян від неможливості застосування зворотної дії закону у часі. Відповідач навів свої аргументи того, що є чіткий перелік підстав з яких можливе припинення права постійного користування земельною ділянкою та визнання недійсним і скасування державного акта на право постійного користування землею. Мають бути наявні докази добровільної відмови відповідача від права постійного користування земельною ділянкою, посвідченого відповідним державним актом, або підстави визначеними статтею 143 ЗКУ для примусового припинення користування землею. Вкотре відповідач повідомив суд про те що позивач не звертався до нього з будь якими пропозиціями щодо врегулювання спору в позасудовому порядку, та намагається позбавити відповідача права на земельну ділянку надану йому в законний спосіб. Тому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з вище наведених підстав. Також зазначив, що по суті позивачем все зводиться до одного - це стаття ЗКУ 141 частина один пункт «е», який був доповнений згідно із законом № 1702-VI 5.11.2009 року, що не може застосовуватися до даних правовідносин, які на думку відповідача вчинені 2004 року. Також вважав, що судові витрати слід покласти на позивача, так як спроби вирішення спору ним у позасудовий спосіб не здійснювалися. Позивач та його представник в судовому засіданні на позовних вимогах наполягали, підтвердили, що права позивача в даному випадку явно порушені. Захисник позивача зазхначила, що правові відносини між позивачем та відповідачем почалися лише з 2021 року, коли останній отримав у спадщину домоволодіння, нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що дане питання позивач мав вирішити в інший спосіб, так як померла мати позивача надала йому розписку у 2003 році, що зобов`язується повернути йому побутові речі та будівельні матеріали, які на той час знаходилися на території домоволодіння. Так, він дійсно продав зазначену будівлю у 2004 році, але до теперішнього часу йому зазначені за розпискою речі не повернуті, а навпаки його шиферними листами було перекрито крівлю будинку. Так, на час продажу будинку, документи після смерті його матері не були належним чином оформлені, але це не позбавляє його права користування зазначеною земельною ділянкою, яка дісталося йому як спадщина. Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні підтримала надані до суду пояснення та просила вирішити спір на розсуд суду, відповідно до діючого законодавства. Дослідивши позовну заяву, відзив, заяву про зміну позовних вимог, пояснення, заслухавши учасників судового засідання, судом встановлено. Відповідно до договору купівлі - продажу від 30.01.2004 року, гp. [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок що знаходиться у [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 1944кв.м. Згідно Додатку до рішення виконавчого комітету міської ради від 19.04.1999 № 771 в списку під № 31 зазначено прізвище [PERSON] , [ADDRESS] , якій передано у власність 0,10896 га. Згідно копії державного акту на право постійного користування землею серії ДПД № 015311 (код ДЗК 84088022), виданого на ім`я [PERSON] , земля площею 0,1089 га за адресою: [ADDRESS] , була надана в постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.04.1999 року № 771. Землю надано: для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0089 га. [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] та крім домоволодіння, набув права власності (право постійного користування) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . За витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-3500022722024 від 16.01.2024 року по [ADDRESS] , земельній ділянці для обслуговування житлового будинку - 0,1000 га, був присвоєний кадастровий номер 1210100000:09:121:0040. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За ст. 120 Земельного Кодексу України, що діяв на момент укладення договору купівлі -\~продажу від\~30.01.2004\~року,\~між гp.\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~житлового будинку\~що знаходиться\~у [ADDRESS] ,\~що розташований\~на земельній\~ділянці площею\~1944\~кв.м.,\~уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Тобто в даному випадку, про що зазначається і самим відповідачем, як йому, на підставі спадкування після померлої матері перейшло право користування спірною земельною ділянкою, так і в подальшому померлій матері позивача, на підставі договору купівлі продажу домоволодіння у [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 1944 кв.м., номінально перейшло право користування земельною ділянкою площею 1944 кв.м., про яку зазначено у договорі купівлі продажу. Проте право постійного користування це право володіння та користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ст. 92 Земельного кодексу України (ЗК України)). Перелік суб`єктів, які можуть набувати право постійного користування, є вичерпним. Це переважно державні та комунальні підприємства, установи, організації, а також деякі інші категорії (наприклад, співвласники багатоквартирних будинків для обслуговування таких будинків). Продаж будинку і право на земельну ділянку. Відповідно до статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності або користуванні попереднього власника, до нового власника цих об`єктів переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, без зміни її цільового призначення. Відтак новий володілець будинку, яким є позивач, не є суб`єктом, який може мати право постійного користування згідно зі ст. 92 ЗК України та має можливість оформити своє право на земельну ділянку в інший спосіб. Наряду з цим і відповідач, так само, з огляду на ст. 92 ЗК України, не є суб`єктом, який може мати право постійного користування. Як зазначено представником Дніпровської міської ради відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 95 вказаного Кодексу). Згідно статті 120 ЗК України (в редакції 01.01.2004р.) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Отже, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відтак зі спірних правовідносин вбачається, що позивач, як спадкоємець майна померлої власниці (до якої фактично перейшло право постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га. з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-3500022722024 від 16.01.2024 року) не має можливості оформити у встановленому порядку своє законне право власності на цю земельну ділянку, з підстав наявності акту на право постійного користування цією землею відповідачем, як спадкоємцем майна померлою [PERSON] . Проте органом місцевого самоврядування позивачу, який звернувся за вирішенням питання набуття права власності на земельну ділянку (вирішення питання щодо акту постійного користування земельною ділянкою) кадастровий номер 1210100000:09:121:0040, Дніпровською міською радою було надано письмову відповідь: - "На виконання доручення міського голови департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради, в межах наданих повноважень, розглянуто Ваше звернення від 14.04.2025 № П-1001 щодо скасування рішення міської ради в частині передачі у постійне користування громадянці [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , повідомляє таке. Відповідно до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадові особи органів державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти у спосіб та в межах повноважень, визначених Конституцією України та законами України. Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Тобто, рішення органів місцевого самоврядування поділяються на нормативні та індивідуальні (конкретні). Рішення щодо передачі земельної ділянки у користування є актом індивідуальної дії. Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 Ne 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування було встановлено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, i суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом його виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, Рішення органів місцевого самоврядування визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб у судовому порядку. Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюються виключно судами. Тому, якщо Ви вважаєте, що ваші права та законні інтереси порушені Ви маєте право звернутись до суду". Тобто представником Дніпровської міської ради, вирішення питання скасування рішення міської ради покладається виключно на суд. У постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) Велика палата Верховного Суду дійшла висновку, що за змістом статей 120, 140 та 141 ЗК України законодавець встановив імперативний припис щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду та передбачив відповідну підставу для припинення права користування земельною ділянкою у випадку набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Перехід права на земельну ділянку до нового набувача жилого будинку, будівлі або споруди відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункти 7.40, 7.42, 8.5). Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції 01.01.2004р.) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками iз земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відтак суд вважає, що позовні вимоги є правомірними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає також належними вимоги позивача, щодо повернення йому частини надмірно сплаченого судового збору за вимоги майнового характеру, так як розглядаються судом позовні вимоги немайнового спору.

Outcome: partial