Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

06.11.2024 [PERSON] та [PERSON] звернулись до Приморського районного суду м.\~Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права користування, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди, у якому просить суд: - визнати за [PERSON] право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; - вселити [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] ; - вселити [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у вселенні, надати комплект ключів від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] - батько позивачів з 07.04.1988 проживав та був зареєстрований в двокімнатній квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , як член родини - син відповідального (основного) квартиронаймача [PERSON] , [INFO] . Зазначена окрема двокімнатна квартира, загальною площею 30,81 кв.м, житловою 23,70 кв.м., не приватизована, перебуває у комунальній власності та у 1974 році була передана в найм [PERSON] , як відповідальному (основному) квартиронаймачу, на підставі ордера та відповідного договору. Окрім [PERSON] та [PERSON] станом на 01.04.2013 в квартирі з 13.06.2001 проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] , мачуха [PERSON] - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер (актовий запис про смерть № 3415 від 03.04.2013, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції), що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] (повторним), виданим 25.04.2018. 10.09.2013 [PERSON] , [INFO] , в порядку, встановленому законодавством України, зареєстрував місце проживання позивачів (на той час своїх неповнолітніх дітей) - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою реєстрації свого місця проживання: [ADDRESS] у вказаній квартирі. Після смерті [PERSON] його дружина - відповідачка [PERSON] почала чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою [PERSON] та його дітям - позивачам у цій справі - [PERSON] та [PERSON] . Віповідачка не допускала [PERSON] та його дітей до квартири, не дозволяла навіть забрати деякі речі, що їм належать та знаходяться в квартирі, провокувала виникнення конфліктних ситуацій, міняла замки на вхідних дверях з метою недопущення їх до житла. З цього приводу [PERSON] , а згодом і його донька [PERSON] неодноразово в 2016, 2020, 2021 роках звертались до органів Національної поліції з заявами про захист свої прав. Копії цих заяв та відповідей на них з рекомендаціями звертатись для вирішення спірних питань користування вказаною квартирою до суду. Згодом в 2017 році відповідачка, використовуючи створену нею ситуацію, за якої [PERSON] та позивачі внаслідок її протиправних дій не мали фізичної можливості проживати у вказаній квартирі, звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування. Відповідач у цій цивільній справі № 522/19950/17 [PERSON] не був належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, оскільки за місцем реєстрації фактично не мешкає, адже в спірній квартирі не проживає, оскільки позивачка чинить йому та його дітям перешкоди у користуванні. За умов неявки відповідача в судові засідання, судом 19.11.2018 винесено заочне рішення у справі № 522/19950/17, яким позов [PERSON] задоволений повністю. Визнано [PERSON] , [INFO] , та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Встановлений спосіб виконання рішення, за яким дане рішення суду є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] , та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку по квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] на виконання вказаного заочного рішення суду звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, яким 21.01.2019 проведено зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2019, якою було скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 у справі №\~522/19950/17, в листопаді 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявами про поновлення реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказані заяви було задоволено, реєстраційні дії про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] скасовані, що підтверджується відповідними листами від 14.12.2020 та 15.12.2020 та повідомленнями від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Таким чином, з того часу й дотепер місце проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а відтак позивачі мають право користування житловим приміщенням двокімнатної квартири, розташованої за цією адресою. За наслідками розгляду справи № 522/19950/17 після скасування заочного рішення суду від 19.11.2018 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2021 позов [PERSON] про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування задоволено частково. Суд визнав [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні інших вимог відмовив. В порядку повороту виконання рішення суду, судом поновлено реєстрацію [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . За наслідком апеляційного перегляду постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2024 у справі № 522/19950/17 апеляційна скарга залишена без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2021 залишено без змін. Таким чином, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2021 у справі № 522/19950/17 набрало законної сили 21.03.2024. Судові рішення в цій справі в касаційному порядку не оскаржувались. Попри зазначені обставини відповідачка продовжує перешкоджати позивачам в реалізації їх права на користування житлом та проживання в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Вона не відчиняє двері квартири, не надає їм ключів від квартири, на телефонні дзвінки та дзвінки до квартири не відповідає, тим самим чинить перешкоди позивачам у вселенні та користуванні квартирою. 12.11.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 29.04.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач повідомлялась про розгляд справи належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши доводи позивачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що двокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не приватизована, перебуває у комунальній власності та у 1974 році була передана в найм [PERSON] , як відповідальному (основному) квартиронаймачу, на підставі ордера та відповідного договору. Окрім [PERSON] та [PERSON] станом на 01.04.2013 в квартирі з 13.06.2001 проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] , мачуха [PERSON] - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер (актовий запис про смерть № 3415 від 03.04.2013, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції), що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] (повторним), виданим 25.04.2018. 10.09.2013 [PERSON] , [INFO] , в порядку, встановленому законодавством України, зареєстрував місце проживання позивачів (на той час своїх неповнолітніх дітей) - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою реєстрації свого місця проживання: [ADDRESS] у вказаній квартирі. Після смерті [PERSON] його дружина - відповідачка [PERSON] почала чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою [PERSON] та його дітям - позивачам у цій справі - [PERSON] та [PERSON] . Місце проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ,\~а відтак\~позивачі мають\~право користування\~житловим приміщенням\~двокімнатної квартири,\~розташованої за\~цією адресою, що також встановлено вищевказаним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2021 у справі № 522/19950/17. Крім того, місце реєстрації позивачів за адресою: [ADDRESS] підтверджується відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру та є постійним зареєстрованим у встановлений законом порядку місцем проживання позивачів з 10.09.2013. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Частиною першою статті 43 Конституції України установлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім?я якого видано ордер. Члени сім?ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов?язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім?ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов?язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім?ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім?ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов?язки, як наймач і члени його сім?ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий становлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім?ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім?ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ від 05 липня 2012 року). Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Таким чином, у даному випадку усуненням наслідків правопорушення є вселення позивачів до квартири в якій вони зареєстровані та зобов`язання відповідачки не чинити їм перешкод у вселенні та користуванні квартирою, у зв`язку з чим вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Натомість вимоги\~про визнання\~за позивачами\~права користування\~квартирою за\~адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню, оскільки їх право користування вищевказаною квартирою вже встановлено рішенням суду під час вирішення спору у справі № 522/19950/17. Доказів втрати позивачами права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , відповідачем суду не надано. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя\~статті 13 ЦПК України). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій\~статті 81 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачами при поданні позову сплачений судовий збір у сумі 6\~056,00 грн (за п`ять немайнових вимог), оскільки позов задоволено частково, а саме три з п`яти вимог, то судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі по 1\~816,80 грн кожному.

Outcome: partial