Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-23 00:00:00

10.02.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання(перебування) її батька [PERSON] , [INFO] . В обгрнутування позову посилається на те, що з 2020 року [PERSON] та [PERSON] , [INFO] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою зареєстрованого місця проживання заявника [ADDRESS] . Сторони мають спільну дитину: доньку [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Центральним районним у місті Миколаєві відділом РАЦС ПМУМЮ (м.Одеса) 02.09.2020), яка має зареєстроване місце проживання та проживає разом із Позивачем за вказаною адресою, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 08.09.2020 за вих № 23052-090370933-037-02. З серпня 2023 подружні відносини сторін припинено,відповідчака виїхала з своїми речами з будинку позивача, залишивши дитину повністю під його відповідальність. Дитина має особливості розвитку та є дитиною з інвалідністю, її розвитком, реабілітацією та утриманням Позивач з серпня 2023 займається самостійно, без участі відповідача. Позивач добросовісно виконує всі свої батьківські обов`язки щодо дитини, створює всі можливі заходів умови задля забезпечення дитини усім необхідним для її життя, виховання, розвитку та реабілітації. Участі у цьому Відповідач не приймає. Враховуючи особливість інвалідності дитини, Позивач має з дитиною психологічний контакт, забезпечує їй психологічну рівновагу та стабільність розпорядку дня. Оскільки Відповідач фактично самоусунулась від виховання дитини, рідкісні зустрічі Відповідача з дитиною супроводжуються потім емоційною подавленістю та пригніченістю дитини, дитина не розпізнає у Відповідачі безпечну особу та важко переживає її присутність, Позивач потім вимушений дитину довго заспокоювати. Періодично Відповідач шантажує Позивача тим, що забере дитину, у зв`язку з чим Позивач остерігається за майбутнє дитини, оскільки належних умов та можливостей у Відповідача для виховання та лікування, реабілітації дитини немає, емоційний контакт з дитиною відсутній, натомість у Відповідача є ще двоє малолітніх дітей з великою різницею у віці, які ніколи з дитиною не спілкувались. Відповідач і її діти взагалі необізнані щодо особиливостей спілкування з дитиною з інвалідністю, тому проживання дитини з Відповідачем погіршить психоемоційний стан дитини та ускладнить її реабілітацію, яка найефективніше проходить саме у ранньому віці. Позивач обізнаний з тим, що визначення місця проживання дитини разом із ним не позбавляє Відповідача права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні, спілкуванні з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки Відповідач у разі визначення місця проживання дитини з Позивачем не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. З урахуванням того, що Позивач займається вихованням дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку та інвалідності дитини, Позивач вважає, що визначення місця проживання дитини з ним буде відповідати інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.02.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання . Зобов`язано Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування встрок до 24.03.2025 року скласти письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . 06.03.2025 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій вона зазначає, що батько дитини з донькою повністю справляється самостійно, він має на це бажання, час, кошти і сили, і тому дитині краще проживати з батьком. 27.05.2025 року на адресу суду надійшов висновок про доцільність визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] . Ухвалою суду від 03 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.06.2025 року . Позивач надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та задовольнити вимоги позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності , визнає вимоги позову та просить задовольнити вимоги позову в повному обсязі. Усвідомлює наслідки визнання позову. Вважає, що таке рішення відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Батько дитини повністю самостійно справляєтьяс з доглядом та піклуванням за дитиною, вні має на це бажання та кошти, тому дитині коаще проживати з ним. Натомість вона такої можливості не має, не має і бажання виконувати свої батьківські обов`язки відносно доньки [PERSON] . Суд, дослідивши матеріалаи стправи та встановивши обставини справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , матеріалами спрваи підтверджується, що разом з ним проживає дитина [PERSON] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року у справі № 490/4751/24 , яке залишено без змін Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.04.2025 року - у задоволенні позову а позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - відмовлено. Судовим наказом № 490/386/25 від 22.01.2025 року стягнуто з [PERSON] на корсить [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки Центарльного ВДВС від 30.05.2025 року, у боржника [PERSON] , за вказаним судовим наказом рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 17 596 грн, жодного разу за 5 імсяців аліменти не сплачувалися. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 26 травня 2025 року, вважають доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] . Висновок мотивовано тим, що мати дитини фактично покинула доньку з серпня 2023 року, з того часу не цікавиться життям доньки, не виявляє інтересу до її потреб, не надає батькові жодної підтримки та матеріальної допомоги. Батько створив для дитини належні умови проживання та розвитку доньки, дитина забезпечена всім необхідним Батько також займається належною реабілітацією дитини-інваліда. Мати на сіпвбесіді з фахівцями Служби у справах дітей підтвердида, що донька проживає разом з батьком, дитина має особливі потреби. Мати не має ні моральної, ні фізичної, ні матеріальної змоги опікуватися дитиною та проживати з нею. Згідно Індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №264 від 27.09.2024 - батьком, який займається дитиною зазначено саме [PERSON] . Згідно корінця медичного висновку № 132 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 03.10.2024 [PERSON] має інвалідність з діагнзом аутичного спектру та порушення мвленевого розвитку, законним представником зазначено саме батька. Довідкою закладу дошкільної освіти №92 м. Миколаєва від 17.10.2024 за вих.№ 55 та педагогічною характеристикою на дитину підтверджується, що вихованням дитини займається лише батько [PERSON] . Згідно Декларації про вибір лікаря, який надає первинну допомогу від 01.06.2021 та 22.10.2024 щодо дитини, довіреною особою вказано Позивача. Висновком оцінки потреб сім`ї від 31.10.2024, яким зафіксовано склад сім`ї позивача та факт того, що Позивач виховує дитину один, дитина має речі першої необхідності в достатній кількості. Довідкою про отримання допомоги від 23.10.2024 за вих. №3846/09.02-11-01, що видана Управлінням соціальних виплат та компенсацій Центрального району департаменту праці та соціального захисту населення підтверджується, що позивач перебуває на обліку у відділі і отримує допомогу як малозабезпечена сім`я, призначену за період з 01.06.2024 по 30.11.2024 відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" №1768 ІІІ від 01.06.2000. Довідкою про отримання допомоги від 03.01.2025 за вих. №17/09.02-04-01, що видана Управлінням соціальних виплат та компенсацій Центрального району департаменту праці та соціального захисту населення підтверджується, що позивач перебуває на обліку у відділі і отримує допомогу як малозабезпечена сім`я, призначену за період з 01.12.2024 по 31.05.2025 відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" № 1768-ІІІ від 01.06.2000. Довідкою про отримання допомоги від 03.01.2025 за вих. № 15/09.02-04-01, що видана Управлінням соціальних виплат та компенсацій Центрального району департаменту праці та соціального захисту населення підтверджується, що позивач перебуває на обліку у відділі і отримує державну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, призначену відповідно до ст.1 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" на [PERSON] , [INFO] , призначену на період з 02.12.2024 по 02.10.2026 та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, призначену відповідно до ст.Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" з 01.12.2024 по 31.05.2025. Довідкою закладу дошкільної освіти №92 м. Миколаєва від 21.01.2025 за вих.№ 8 підтверджується, що дитина відвідує заклад з 15.04.2024, вихованням дитини займається батько ч, який приймає активну участь у підготовці навчально виховного процесу, постійно цікавиться життям дитини у садочку, спілкується з педагогами, приводить і забирає дитину. Мати за весь період відвідування дитиною закладу лише один раз спілкувалась з директором закладу щодо дитини. Довідками державної реабілітаційної установи "Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю "Мрія" від 22.01.2025 за вих. №51, 52 підтверджується, що дитина отримує реабілітаційні послуги установи з 12.11.2024 по теперішній час, в установі бачили лише батька з дитиною, мати до установи не приходила. Також мати дитини [PERSON] надала нотаріально посвідчені заяви від 17 квітня 2025 року , якими надає дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі батька [PERSON] , надає йому дозвіл здійснювати турботу про доньку з повним обсягом прав, ааткож надала заяву про вільну і безумовну відмову від виховання та утиримання її малолітньої доньки [PERSON] та не заперечує проти позбавлення її батьківських парав. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьківна виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). У частині четвертій-шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. Враховуючи викладене, виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, добросовісного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для доньки необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, поведінку матері та ставлення її до своїх батьківських обов`язків, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно б впливали на її виховання чи розвиток, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком. При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідачки у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved