Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

І. Описова частина. 1.1. Позиція позивача. 15 травня 2025 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі відповідач, Виконавчий комітет) про відшкодування збитків, моральної школи, 3% річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 липня 2024 року, близько 11 год. 40 хв., позивачка припаркувала автомобіль Nissan Leaf, [NUMBER] , в заїзному кармані у м. Луцьку по вул. Підгаєцькій, 9а. Повернулася близько 12 год. 20 хв. та виявила, що її автомобіль є пошкодженим, на нього впала гілка дерева, яке знаходиться на території, що належить Луцькій міській раді. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача із заявою про відшкодування завданих їй збитків, однак результату це не дало. З наведених вище підстав просить суд стягнути з відповідача на свою користь 99\~251,00 грн. збитків, заподіяних падінням дерева на автомобіль, 7\~000,00 грн. моральної шкоди, 3\~500,00 грн. трьох відсотків річних, 11\~369,00 грн. інфляційних втрат. 1.2. Позиція відповідача. Відповідач у письмові заяві позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що відповідач, як виконавчий комітет Луцької міської ради, не є балансоутримувачем зелених насаджень на території Луцької територіальної громади. Також вказує, що дерево не перебувало в аварійному стані, а впало внаслідок складних погодних умов, що у свою чергу є підставою для звільнення від відповідальності. Факт, що 07.02.2024 було стихійне лихо, є загальновідомим, про нього писали ряд місцевих ЗМІ, а саме - дерева падали у різних місцях [PERSON] . Вважає також завищеними вимоги про відшкодування моральної шкоди. Крім того вважає безпідставними вимоги про стягнення передбачених ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних. У письмових запереченнях на позов відповідач фактично повторив доводи свого відзиву. 1.3. Щодо клопотання відповідача про залишення без розгляду відповіді на відзив позивача. 06 червня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про залишення відповіді на відзив позивача без розгляду. Заява мотивована тим, що відзив був доставлений в електронний кабінет представника позивача 29 травня 2025 року, а тому останній день на подання відповіді на відзив було 03 червня 2025 року, згідно встановленого в ухвалі суду про відкриття провадження у справі п`ятиденного строку. Натомість відповідь на відзив подана 04 червня 2025 року, тобто, з пропуском процесуального строку. З цих підстав просить суд залишити без розгляду відповідь на відзив. Представник позивача у письмових запереченнях на цю заяву вказав, що до його електронного кабінету відповідь на відзив була доставлена 30 травня 2025 року. Вивчивши доводи цієї заяви судом встановлено, що дійсно згідно доданої до відзиву квитанції про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС, представнику позивача адвокату Богачуку Я.О. відзив з доданими до нього матеріалами був доставлений 29 травня 2025 року о 10 год. 21 хв. Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відзив був доставлений йому 30 травня 2025 року, оскільки вказане стосується реєстраційної картки вхідного документа, яка формується судом за результатом реєстрації електронного документу і за змістом, фактично, дублює матеріали відзиву. Ухвалою суду\~від 19\~травня 2025\~року про\~прийняття позовної\~заяви до\~розгляду та\~відкриття провадження\~у справі встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - п`ять днів з дня вручення йому відзиву відповідача. Копія відповіді на відзив та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відповіді на відзив до суду. Отже, останнім днем подання відповіді на відзив було 03 червня 2025 року, на що слушно посилається представник відповідача, а тому відповідний строк стороною позивача був дійсно пропущений. Частиною першою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. У частині четвертій статті 127 ЦПК України визначено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Отже, можливість суду вирішити питання про поновлення пропущеного процесуального строку залежить від наявність відповідного клопотання учасника справи, який пропустив відповідний строк. Не зважаючи на вищевикладене, стороною позивача не подано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відповіді на відзив. Частиною другою статті 126 ЦПК України визначено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Оскільки відповідь на відзив подана після закінчення процесуальних строків, і без клопотання про його поновлення, суд дійшов висновку, що відповідь на відзив слід залишити без розгляду. ІІ. Мотивувальна частина. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. 2.1. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що позивачеві з 09 листопада 2023 року належить на праві власності автомобіль Nissan Leaf, АС1870YA, номер кузова (VIN) [NUMBER] (а.с.13). Згідно довідки Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 29 лютого 2024 року, 07 лютого 2024 року о 12 год. 21 хв. в чергову частину з диспетчерського центру лінії «102» засобами електронного зв`язку надійшло повідомлення від гр. [PERSON] , щодо пошкодження її автомобіля марки Nissan Leaf, АС1870YA, який стояв по вул. Підгаєцькій у м. Луцьку. Дане повідомлення опрацьовано нарядом поліції. З електронного рапорту працівника поліції стало відомо, що прибувши на вказану адресу ними було виявлено транспортний засіб Nissan Leaf, АС1870YA, який був пошкоджений від падіння дерева. В цей час заявниця звернулась із заявою щодо пошкодженого автомобіля. В ході проведення перевірки проводилося спілкування з власником земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON] та він повідомив, що дерево, яке пошкодило автомобіля, належить Луцькій міській раді. Це територія між його земельною ділянкою та проїжджою частиною вулиці Підгаєцька (а.с.21). Факт пошкодження автомобіля, зокрема його лобового скла, капота, салону підтверджується наявними фотоматеріалами (а.с.15-19). З листа Луцької міської ради від 21 березня 2024 року №6.7-6/737/2024 слідує, що дерево, яке пошкодило автомобіль позивача, знаходиться на території земельної ділянки з кадастровим номером 0710100000:34:066:0147, за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві комунальної власності Луцькій міській територіальній громаді в особі Луцької міської ради. Власником об`єктів нерухомого майна, що знаходиться на території цієї ділянки, наразі здійснюються заходи стосовно оформлення оренди (а.с.23). Згідно висновку судового експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Лінника О.М. від 23 лютого 2024 року, який виготовлений на замовлення позивача для подання до суду, вартість відновлювального ремонту автомобіля Nissan Leaf, АС1870YA, по усуненню пошкоджень, станом на 07 лютого 2024 року становить 121\~594,20 грн. Вартість матеріального збитку становить 55\~554,44 грн. (а.с.45-61). Згідно наявного в матеріалах справи рахунку на оплату, акту наданих послуг ТОВ «Дельта Глас», ФОП [PERSON] , загальна вартість виконаних ремонтних робіт становить 99\~251,00 грн. (а.с.63-66). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року №161/13923/24, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Луцької міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок падіння дерева, - відмовлено. Відмовляючи у задоволенні цього позову суд зазначив, що належним відповідачем по справі повинен бути виконавчий комітет Луцької міської ради, як її виконавчий орган, або визначений ним балансоутримувач зелених насаджень на відповідній території. За відсутності даних про балансоутримувача належним відповідачем є перший суб`єкт (а.с.68-73). 07 квітня 2025 року позивач надіслала відповідачеві вимогу про відшкодування шкоди на суму 99\~251,00 грн. (а.с.75-78). У відповідь, листом від 27 квітня 2025 року №34.7-6/956/2025, виконавчий комітет Луцької міської ради повідомив про відмову у відшкодуванні шкоди, посилаючись на те, що він не є балансоутримувачем зелених насаджень (а.с.80-81). 2.2. Позиція суду. 2.2.1. Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Пунктом 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон) визначено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Згідно зі ст. 25 Закону утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону. Частиною четвертою статті 28 Закону визначено, що негайне видалення пошкоджених дерев або кущів (їх частин) може здійснюватися підприємствами, установами, організаціями або громадянами в разі, якщо стан таких пошкоджених зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян, а також майну громадян та/або юридичних осіб. Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що саме потерпілий має довести належними та допустимими доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За приписами частини першої та другої статті 11 ЗУ «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Пунктом 5 частини другої статті 10 Закону передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. Згідно з частиною сьомою статті 28 Закону правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади. Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105 (далі - Правила), передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою. Відповідно до пункту 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі. При цьому, у п.2.1 Правил визначено, що Балансоутримувач - спеціально вповноважені на конкурсних засадах державними чи місцевими органами влади підприємства, організації, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень на підпорядкованих територіях зеленого господарства. Отже, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень. Підпунктом 7 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян. Тобто до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан відповідних зелених насаджень. Такий правовий висновок викладений в постанові ВС від 17.05.2022 у справі №522/2890/20. Проте з матеріалів справи слідує, що всупереч вимогам Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, Виконавчий комітет не визначав балансоутримувача спірного дерева, яке впало на автомобіль позивача, пошкодивши його. Також помилковими є посилання Виконавчого комітету на Типові правила благоустрою території населеного пункту, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 листопада 2017 №310, оскільки у м. Луцьку рішенням Міської ради від 29.07.2009 №44/2 затверджені власні Правила благоустрою м. Луцька, а отже при вирішенні спору суд повинен керуватися саме ними (https://www.lutskrada.gov.ua/documents/pro-pravila-blagoustroyu-mista-lucka). У цих Правилах містить розділ 6 «Утримання зелених насаджень на об`єктах благоустрою. Відповідно до п.6.5 розділу 6 Правил благоустрою м. Луцька, Догляд за зеленими насадженнями в місцях загального користування повинен проводитися спеціалізованими підприємствами зеленого господарства, (підприємствами, що мають спеціалізовані підрозділи з утримання зелених насаджень), які укомплектовані спеціальною технікою, механізмами, кваліфікованим персоналом, на умовах договору з власником та балансоутримувачем. У пункті 6.8 Правил благоустрою м. Луцька визначено, що відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними в межах м. Луцька є: на об`єктах благоустрою державної (комунальної) власності - балансоутримувачі зелених насаджень; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих/закріплених територіях- установи, організації, підприємства, фізичні особи підприємці; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво - власники цих територій; на землях запасу міста комунальні підприємства міста, спеціалізовані на роботах з озеленення, за якими ці території закріплені в установленому порядку; на присадибних ділянках, на прилеглих і закріплених територіях - їх власники або користувачі. З матеріалів справи слідує, що наразі земельна ділянка, на який розташоване дерево, перебуває у комунальній власності Луцької міської територіальної громади, не надана у власність чи користування іншим особам, тобто, за змістом ч.2 ст.19 ЗК України, належить до земель запасу. В такому випадку відповідальним за збереження зелених насаджень і за їх належний догляд, на землях запасу є комунальні підприємства міста, спеціалізовані на роботах з озеленення, за якими ці території закріплені в установленому порядку. Суд ще раз підкреслює, що Виконавчий комітет не визначав ні балансоутримувача зеленого насадження, ні комунального підприємства міста, спеціалізованого на роботах з озеленення, за яким відповідна територія закріплена в установленому порядку, а тому саме Виконавчий комітет повинен нести відповідальність за шкоду, яка завдана позивачу. Крім того суд відхиляє доводи Виконавчого комітету про ушкодження автомобіля позивача внаслідок непереборної сили, а саме сильного вітру, оскільки ці доводи нічим не підтверджені, окрім як власними міркуваннями представника Виконавчого комітету про силу вітру у той день та повідомлення у ЗМІ. Суд підкреслює, що тягар доведення наявності непереборної сили в даному випадку лежить саме на відповідачеві Виконавчому комітеті, як особи, відповідальної за завдану шкоду, але таких обставин належними та допустимим доказами він не довів. До того ж з наданих фотоматеріалів видно, що дерево, яке завдало шкоду позивачу, явно ніким не утримувалося, не підрізалося у встановленому порядку, внаслідок чого і суха його частина впала на автомобіль позивача. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки відповідач Виконавчий комітет у встановленому порядку не визначав балансоутримувача, або комунального міського підприємства з утримання зеленого насадження, яке завдало шкоду автомобілю позивача, враховуючи, що цей відповідач не довів суду наявність обставин непереборної сили, а із наданих фототаблиць слідує, що дерево не утримувалося належним чином, а саме не підрізалося протягом значного проміжку часу, було трухлявим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 99\~251,00 грн. слід задовольнити. Будь-яких заперечень стосовно розміру матеріального відшкодування відповідач суду не надавав, а їх розмір був підтверджений суду належними та допустимими доказами, зокрема актами виконаних робіт та рахунками-фактурами. 2.2.2. Щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи, що внаслідок бездіяльності відповідача стосовно утримання та догляду за зеленими насадженнями на землях запасу м. Луцька був значно пошкоджений транспортний засіб позивача, це завдало їй суттєвих незручностей і призвело до втручання у звичний спосіб життя, суд дійшов висновку, що на її користь слід присудити 5% від завданої матеріальної шкоди в рахунок відшкодування моральної шкоди, що становить 4\~962,55 грн. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 7\~000,00 грн. є явно завищеним та не відповідає ступеню моральних страждань, які зазнала позивач. 2.2.3. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Отже, з деліктних правовідносин, які мають місце у даному випадку, також можуть виникати підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України. Однак, до моменту набрання відповідного рішення суду грошове зобов`язання з відшкодування шкоди не є сформованим, адже не визначена сума відшкодування. Тому відсутні правові підстави для стягнення відповідних коштів, передбачених ст.625 ЦК України, нарахованих позивачем до набрання рішенням законної сили, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити. Підстав ухвалювати рішення, передбачене ч.10 ст.265 ЦПК України, на що посилається представник позивача, суд не вбачає, оскільки рішення у цій справі не стосується стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня. Вказане положення процесуального закону стосується випадку, коли борг стягується за відповідним правочином, який передбачає нарахування процентів та пені. 2.3. Щодо судових витрат. Оскільки суд задовольнив позов частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1\~042,12 грн. (1\~211,20 х (104\~213,55 / 121\~120,00)). Аналогічно, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на проведення судової експертизи у розмірі 3\~127,50 грн. (3\~634,94 х (104\~213,55 / 121\~120,00)). Питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішується, у зв`язку з наявністю у позові заяви, в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial