Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (надалі ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 10400,00 грн. заборгованості за кредитним договором № 152785 від 18.09.2020, укладеним нею з Товариством з обмеженою відповідальністю «Займер» (надалі ТОВ «Займер»), що в подальшому передало право вимоги за ними на користь позивача, а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного [PERSON] з ТОВ «Займер» кредитного договору, відповідач отримала кредит на умовах поворотності, строковості та платності. Однак позичальник [PERSON] порушила умови укладеного договору щодо своєчасності повернення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку з чим у неї перед цією фінансовою установою утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі. ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу з ТОВ «Займер», відповідно до умов якого их до позивача перейшло право вимоги стягнення заборгованості за укладеним [PERSON] договором. У відзиві на позов відповідачка зазначає про сплив строків позовної давності, на застосуванні яких вона наполягає. Крім того, у відзиві зазначається про неправомірне нарахування позичальником відсотків за межами строку дії укладеного кредитного договору, при цьому [PERSON] вважає обґрунтованими, виходячи з умов кредитного договору, відсотки у розмірі 1200,00грн. та загальний розмір боргу в сумі 3200,00 грн., а не 10400,00 грн., як заявлено у позові. Крім того, відповідачка у відзиві заявляє про необґрунтованість вимоги про покладення на неї заявлених у позовній заяві витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн., оскільки позивачем не додано доказів фактичного понесення таких витрат, а також через необґрунтовано завищений їх розмір. У відповіді на відзив представник позивача заперечує доводи відповідачки, вважає нарахування процентів таким, що передбачене умовами договору, зазначає про те, що заборгованість за кредитним договором нараховано правомірно на підставі умов договору та вимог чинного законодавства, а для застосування строків позовної давності немає підстав через їх зупинення у зв`язку з карантином, що розпочався у 2020 році та зупинив перебіг строку позовної давності. В судове засідання представник позивача та відповідачка не з`явились, у заявах по суті справи клопотали про розгляд справи у їх відсутності. Враховуючи викладене, на підставі ст.223 ЦПК України судом ухвалено провести розгляд справи у їх відсутності, на підставі поданих доказів, яких достатньо для її вирішення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що між ТОВ «Займер» та відповідачкою [PERSON] 18 вересня 2020 року укладено договір про надання фінансового кредиту № 152785 (індивідуальна частина, надалі договір № 152785), за умовами якого [PERSON] отримала у кредит грошові кошти у розмірі 2000,00 грн. строком на 30 днів, з 18.09.2020 по 17.10.2020, на умовах сплати процентів за ставкою 2 % за добу, та зобов`язалась здійснити сплату заборгованості по тілу кредиту та процентам. Вказаний договір № 152785, а також Додаток № 1 до нього (Графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту) підписані відповідачкою [PERSON] 18.09.2020 через кабінет клієнта на офіційному веб-сайті https://www.cly.com.ua, що підтверджує узгодження сторонами істотних умов договору № 152785, електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора KL7680, що підтверджується довідкою ТОВ «Займер» про ідентифікацію та відповідає положенням п.6.1 договору № 152785. У відзиві укладення вказаного договору на вищезазначених умовах відповідачкою не оспорюється. За положеннями ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Закон України\~"Про\~електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 вказаного Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Укладення між фінансовою установою та боржником договору про надання кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", оскільки Банк, отримавши підписані документи, ідентифікував особу, отримавши відомості про її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання та іншу персональну інформацію, зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис). Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 зроблено висновок, що договір про надання фінансового кредиту, підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, є належним та допустимим доказом, адже без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Зарахування коштів у розмірі 2000,00 грн. 18.09.2020 о 16:48 год. на картковий рахунок позичальника [PERSON] , зазначений у договорі № 152785 ( [NUMBER] ), з призначенням платежу «видача кредиту № 152785» через платіжний сервіс «Platon» з сайту https://cly.com.ua підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» № 1496/02 від 25.02.2025. Таким чином, суд вважає доведеним, що між [PERSON] та ТОВ «Займер» було укладено вищезазначений кредитний договір № 152785 в електронному вигляді шляхом обміну повідомленнями через особистий кабінет користувача та застосування клієнтом електронного цифрового підпису. Складовими вказаного договору є додатки до нього, також підписані електронним цифровим підписом позичальника, що включають істотні умови кредитного договору. Відповідно до\~ст.1049\~ЦК України,\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається з поданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 152785, виконаного ТОВ «Займер» станом на 28.10.2021, виписки позивача по особовому рахунку [PERSON] станом на 13.01.2025, а також змісту заяв позивача по суті справи, [PERSON] за договором № 152785 нараховано заборгованість у загальній сумі 10400,00 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2000,00 грн., а також заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 8400,00 грн., нарахованих за період з 18.09.2020 по 16.04.2021. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Разом з тим, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За умовами укладеного між сторонами договору № 152785,\~строк кредиту\~становив 30\~днів з\~18.09.2020\~по 17.10.2020,\~і за\~цей період нарахуванню підлягали проценти за процентною ставкою 2 % на день. Всього за період строку кредитування нарахуванню підлягали проценти: 2000,00 грн. * 2 % * 30 днів = 1200,00 грн. Проте, з розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] за умовами договору №152785 продовжували нараховуватись проценти і після 17.10.2020, зокрема, у період з 18.10.2020 по 16.04.2021 включно, у такому ж розмірі по 40,00 грн. на день, що виходячи з розміру отриманого [PERSON] кредиту відповідає процентній ставці 2 % на день. В обґрунтування нарахування процентів за межами узгодженого сторонами строку кредитування ( з 18.10.2020 по 16.04.2021), у відповіді на відзив представник позивача посилається на положення п.2.3 договору № 152785. Згідно з вищезазначеним п.2.3 договору № 152785, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводяться на залишок заборгованості за кредитом. Вищезазначене положення договору № 152785, з огляду на наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, застосовані бути не можуть. Суду не надано жодних доказів на підтвердження здійснення у визначеному договором порядку пролонгації договору № 152785 та надання позичальником згоди на продовження строку кредитування на таких умовах. Відтак, за встановлених судом обставин, наявність у договорі № 152785 умови про продовження строку його дії після настання строку виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання у разі його невиконання, не впливає на узгоджений сторонами у п.1.2 договору № 152785 строк кредитування та не змінює його. У Розділі 4 вказаного договору передбачено правові наслідки у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у виді неустойки та відшкодування збитків. Проте зі змісту розрахунку заборгованості [PERSON] за вказаним договором вбачається, що вимог про стягнення з [PERSON] таких сум у позові не заявлено, а представник позивача у відповіді на відзив наполягає на тому, що проценти, нараховані відповідачці за період з 18.10.2020 по 16.04.2021, є саме процентами, передбаченими договором, і не є відповідальністю у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, передбаченою ст.625 ЦК України. Відтак, виходячи з вищенаведених положень ст.ст.530, 612, 625, 1048, а також вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, суд вважає неправомірним нарахування ТОВ «Займер» позичальнику [PERSON] за умовами договору № 152785 процентів за користування кредитом за межами встановленого у договорі строку кредитування, а тому вважає правильним нарахування цих процентів у розмірі, встановленому вищезазначеним договором 1200,00 грн., за період строку кредиту з 18.09.2020 по 17.10.2020. При цьому вищезазначені висновки суду узгоджуються також з наведеною у відповіді на відзив правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, яку, виходячи зі змісту вказаної відповіді на відзив, неправильно розуміє представник позивача. Отже, за умовами договору № 152785 відповідачці [PERSON] підлягали нарахуванню наступні платежі: 2000,00 грн. (тіло кредиту) + 1200,00 грн. (проценти) = 3200,00 грн. Доказів сплати позичальником [PERSON] коштів на виконання умов договору № 152785 суду не надано. Так як строк повернення кредитних коштів та сплати процентів на момент розгляду справи наступив, з огляду на положення ст.ст.526, 1054 ЦК України, суд вбачає правові підстави для стягнення заборгованості за договором № 152785 у вищезазначеному розмірі, визнаному судом обґрунтованим. Статтями 512-514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, за умовами якого ТОВ «Займер» відступило на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату права грошової вимоги ТОВ «Займер» до позичальників за кредитними договорами згідно з реєстром боржників. Як вбачається з Реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за договором № 152785 від 18.09.2020, сума заборгованості позичальника за яким станом на 28.10.2021 становить 10400,00 грн., у тому числі за залишком по тілу кредиту 2000,00 грн., за відсотками 8400,00 грн. Таким чином, суд встановив, що за зобов`язаннями [PERSON] перед ТОВ «Займер» за договором № 152785 право вимоги у встановленому законом порядку перейшло до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Разом з тим, з огляду на положення ст.514 ЦК України про те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а також враховуючи, що, як встановлено судом під час розгляду даної справи, у ТОВ «Займер» на момент укладення договору факторингу були наявні права кредитора у правовідносинах з [PERSON] за договором № 152785 на суму неповернутих коштів - 3200,00 грн., саме у такому обсязі права вимоги перейшли до нового кредитора - ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Вирішуючи питання наявності підстав для застосування позовної давності, на чому наполягала відповідачка у відзиві на позов, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст.257, 260-263, ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та обчислюється за загальними правилами визначення строків. За зобов`язаннями\~з визначеним\~строком виконання\~перебіг позовної\~давності починається\~зі спливом\~строку виконання. Заміна\~сторін у\~зобов`язанні\~не змінює\~порядку обчислення\~та перебігу\~позовної давності. Перебіг\~позовної давності\~зупиняється: якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила) та в інших випадках. У разі\~виникнення обставин,\~встановлених частиною\~першою цієї\~статті,\~перебіг позовної\~давності зупиняється\~на весь\~час існування\~цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Оскільки за умовами укладеного договору № 152785 строк виконання [PERSON] своїх зобов`язань закінчувався 17.10.2020, з 18.10.2020 мав розпочатись перебіг позовної давності за вимогами про стягнення її заборгованості за цим договором. Останнім днем перебігу позовної давності за такою вимогою мало бути 18 жовтня 2023 року. Разом з тим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з подальшим продовженням відповідними постановами його строку, який діяв до 30 червня 2023 року, коли був скасований постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-IX, який набрав чинності 02.04.2020). Отже, карантин на законодавчому рівні визнано обставиною непереборної сили згідно з переліком форс-мажорних обставин, передбачених у ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Тому з указаної дати застосовуванню підлягало правило, передбачене у п.1 ч.1 ст.263 ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності, коли пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія - непереборна сила. Таким чином, на момент настання прострочення виконання [PERSON] зобов`язань за договором № 152785 (18.10.2020) строк позовної давності був зупинений, і відновив свій перебіг лише 01.07.2023. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] 24.04.2025, тобто з урахуванням зупинення - в межах трирічного строку позовної давності. Відтак, заява [PERSON] про застосування позовної давності у даній справі задоволенню не підлягає. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позивачем понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. Крім того, під час розгляду справи стороною позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10500,00 грн. Відповідачка [PERSON] у відзиві на позов заперечила проти стягнення таких витрат, які перевищують розмір заявлених позовних вимог та, на її думку, є необґрунтовано завищеними та неспівмірними складності справи. У підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду подано: договір від 29.12.2023 про надання правової допомоги, укладений між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., додаткову угоду № 1 до нього, Акт від 13.05.2025 про отримання правової допомоги, що містить перелік наданих адвокатом послуг, витрачений час та їх вартість: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості Ляпчук І.В., 1 год., 2000,00 грн.; складення та подання до суду позовної заяви, 2.5 год., 5000,00 грн.; інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо процесуального статусу судової справи, 1,5 год., 3000,00 грн.; канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції, 500,00 грн. Загальний розмір витрат згідно з вищезазначеним Актом склав 10500,00 грн. Платіжною інструкцією № 38341 від 13.05.2025 підтверджується сплата ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на користь адвоката Пархомчука С.В. 10500,00 грн. як оплата за правничу допомогу за договором від 29.12.2024. Згідно зі ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання відповідності вартості наданої професійної правничої допомоги вищезазначеним критеріям, суд враховує відсутність потреби в оплаті таких зазначених в Акті послуг, як зустріч, моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо процесуального статусу судової справи, ставить під сумнів понесення адвокатом канцелярських витрат на виготовлення копій документів, відправку поштової кореспонденції у розмірі 500,00грн., враховуючи подання позовної заяви та усіх заяв по суті справи до суду в електронному виді з використанням ЄСІТС, бере до уваги, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений до розподілу, перевищує розмір заявлених позовних вимог та майже в 3,5 рази перевищує розмір вимог, визнаних судом обґрунтованими. Відтак, виконуючи вимоги процесуального закону щодо оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката встановленим процесуальним законом критеріям, суд вважає завищеною і такою, що не відповідає складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт суму витрат на правову допомогу у розмірі 10500,00 грн., беручи до уваги, крім вищезазначеного, типовість справи, кількість придбаних позивачем прав вимог, обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки позовної заяви та заяв з процесуальних питань, а також те, що представник позивача не брав участі у судових засіданнях з розгляду даної цивільної справи та не витрачав на це ресурси та час. З урахуванням вищезазначених критеріїв, суд дійшов висновку, що за рахунок іншої сторони мають бути компенсовані витрати позивача на надання правничої допомоги у розмірі 3000,00 грн. При цьому суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, про те, що зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат не є обов`язковими для суду. Вирішуючи таке питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Відтак, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у визнаному обґрунтованим розмірі на підставі ст.141 ЦПК України слід присудити пропорційно до задоволеної частини позову, а саме: стягнути з [PERSON] на користь позивача 745,35 грн. судового збору та 923,08 грн. витрат на надання професійної правничої допомоги, а всього 1668,43 грн. понесених судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial