Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав зазначивши, що 30.10.2010 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Від спільного життя мають дитину, [PERSON] , [INFO] . 25.02.2013 року шлюб між ними було розірвано, дитина залишилась проживати з нею. 17.10.2011 року Малинським районним судом видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина, [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку. Відповідач кошти на утримання сина не сплачує, станом на грудень 2024 року має заборгованість по аліментам в розмірі 148883,90 грн. З сином відповідач останній раз бачився в 2014 році, з цього часу він припинив будь-які зв`язки з сином, уникає будь-якого спілкування з дитиною, ухиляється від виконання своїх бітьківських обов`язків щодо фізичного, духовного та морального розвитку неповнолітнього сина, не прявляє батьківської турботи та уваги. Дитина проживає разом з нею, повністю знаходиться на її вихованні та утриманні, вона забезпечує гідні умови для проживання сина. 19.09.2015 року вона уклала шлюб з [PERSON] , мають спільну дитину, сина [PERSON] . Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а тому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина, [PERSON] , [INFO] . Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, про день розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, відзив на позов не подав. Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялась за його зареєстрованим місцем проживання (відповідно до інформації ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області). Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення / досилання конверт повернувся до суду із відмітками «повертається» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку). Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку). Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання. Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Крім того, про розгляд справи відповідач був повідомлений шляхом опублікування оголошення на веб-сайті судової влади України. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі від 11.07.2023 року. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За правилами ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. П. 1 ч.3 ст.223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомив, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача, в 2010 році її доньока уклала шлюб з [PERSON] , в 2011 році народила сина, [PERSON] . Але спільне життя з чоловіком у неї не склалось і з 2012 року вони припинили спільне проживання, в подальшому шлюб розірвали, донька вдруге вишла заміж, народила ще одного хлопчина. З 2012 року [PERSON] з сином не бачиться, не спілкується, аліменти на його утримання не сплачує, взагалі дитиною не цікавиться. [PERSON] проживає з мамою та її новим чоловіком, якого називає батьком. Дитина взагалі не пам`ятає свого рідного батька, так як востаннє його бачила в 2014 році. Свідок [PERSON] пояснив, що тривалий час знає сім`ю позивача, вона була одружена з [PERSON] , мають спільну дитину, сина [PERSON] , вона є хрещеною матір`ю його дитини. Йому відомо, що позивач розійшлась з чоловіком, а в подальшому утворила нову сім`ю. [PERSON] з сином [PERSON] не бачиться, не спілкується, матеріально сина не утримує, взагалі дитиною не цікавиться. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків та проаналізувавши їх в сукупностями з письмовими матеіалами справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 25.02.2013 року шлюб між ними було розірвано, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю. 17.10.2011 року Малинським районним судом видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина, [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку. Відповідач кошти на утримання сина не сплачує, станом на грудень 2024 року має заборгованість по аліментам в розмірі 148883,90 грн., що стверджується даними довідки Коростенського відділу ДВС (а.с.16). З даних довідки Гранітненського ліцею Малнської міської ради від 15.01.2025 року № 15, [PERSON] навчається у 8 класі, його мати [PERSON] сумлінно займається вихованням сина, цікавиться його навчанням, приймає активну участь у житті класу. Батько [PERSON] з сім`єю не проживає, участі у вихованні та навчанні дитини не приймає, до ліцею не приходить, батьківські збори не відвідує. [PERSON] звернулася в орган опіки та піклування із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо сина, [PERSON] , [INFO] . Висновком органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради №190 від 28.05.2025 року визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина, [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. У відповідності до ст.164 СК України та враховуючи інтереси малолітніх мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Поведінка відповідача, який тривалий час взагалі не спілкується із дитиною, не виховує її, не цікавиться його життям та здоров`ям, матеріально дитину не забезпечує, свідчить про її байдуже ставлення до дитини та про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Вказане узгоджується з письмовими матеріалами справи та поясненнями свідків. Оцінивши усі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , а тому відповідно до ст.164 ч.1 п.2 СК України, з урахуванням інтересів дитини, яка в даний час проживає в повній сім`ї, чоловіка позивача сприймає як батька, називає його батьком, має молодшого братика, відповідача слід позбавити батьківських прав відносно дитини. Також суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved