Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 29 квітня 2017 року позивачка уклала шлюб з відповідачем по справі. Шлюб зареєстровано Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 28. Від вказаного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Позивачка прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що у сторін по справі різні характери, у зв`язку з чим часто виникали різного роду конфлікти, а також різні погляди на сімейне життя та сімейні відносини. Наразі сторони не проживають разом, шлюбних стосунків не підтримують, шлюб носить виключно формальний характер. Подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, тому при вказаних обставинах позивачка прийняла рішення про розірвання шлюбу. Рішення є остаточним, примирення між сторонами неможливе. Позивачка також зазначає, що на неодноразові її звернення до відповідача з приводу досудового врегулювання спору шляхом звернення до органів ДРАЦС з заявами про розірвання шлюбу відповідно до вимог статті 106 СК України, останній відповідає категоричними відмовами. Оскільки звернення до відділу ДРАЦС лише з однією заявою про розірвання шлюбу не є можливим, іншого способу розірвати шлюб, як звернення до суду, немає. Ухвалою судді від 20 травня 2025 року було відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України. Позивачка [PERSON] \~та її\~представник -\~адвокат Юраш\~І.О.,\~яка діє\~на підставі\~ордеру на\~надання правничої\~допомоги серії\~ВН №\~1514492\~від 13\~травня 2025\~року (а.с.14),\~у судове\~засідання на\~розгляд справи\~не прибули.\~Про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлені\~належним чином\~у відповідності\~до вимог\~статті 128\~ЦПК України.\~Це підтверджує\~довідка про\~доставку електронного\~листа (а.с.26).\~Водночас через\~систему «Електронний\~суд» від\~представника позивачки\~надійшла заява,\~в якій\~просить суд\~провести розгляд\~справи у\~відсутність позивачки\~та представника\~позивачки.Просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] », стягнути всі витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на професійну правничу допомогу (а.с.30). Відповідач [PERSON] у судове засідання на розгляд справи не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.28). Водночас відповідач через канцелярію суду надав письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволенню. Також зазначив, що заперечує проти стягнення з нього витрат на допомогу адвоката (а.с.29). Основною умовою відкладення розгляду справи є - не відсутність у судовому засіданні сторони по справі, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи викладене, положення частини третьої статті 223 ЦПК України, заяви представника позивачки та відповідача, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд доходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженка с. Ананьїв Перший Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України № [NUMBER] , виданий 23 травня 2017 року органом видачі 5123; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.5-6). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженець м. Ананьїв Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 09 лютого 2009 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.7-10, 24). Встановлено, що 29 квітня 2017 року позивачка та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 28, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29 квітня 2017 року Ананьївським районним\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~в Одеській\~області(а.с.11). Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже положення статті 51 Конституції України та статті 24 СК України відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, відповідно до статті 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, статтею 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Аналогічні положення містить стаття 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 10\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно з частиною другою статті\~18, статтею\~51, частиною третьою статті\~56, частиною першою статті\~110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, \~якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно статті 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно частини третьої статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позовну заяву про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу, підтримане відповідачем, є виваженим та свідомим, причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивачка наміру не має. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено в нормах Сімейного кодексу України, тому позовна заява підлягає задоволенню. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивач та відповідачка не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між ними розірвати. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд також вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в розмірі 1211 гривень 20 коп. (а.с.1), суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідача. Згідно пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 59 Конституції України\~кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України\~встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закон № 5076-VI\~представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види\~правничої допомоги\~-\~види адвокатської\~діяльності з\~надання правової\~інформації,\~консультацій і\~роз`яснень з\~правових питань,\~правового супроводу\~діяльності клієнта,\~складення заяв,\~скарг,\~процесуальних та\~інших документів\~правового характеру,\~спрямованих на\~забезпечення реалізації\~прав,\~свобод і\~законних інтересів\~клієнта,\~недопущення їх\~порушень,\~а також\~на сприяння\~їх відновленню\~в разі\~порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 19 Закону № 5076-VI\~). В пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду в постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом в постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19 (провадження №61-1970св21), від 09 листопада 2021 року у справі №648/2776/20 (провадження\~№ 61-7641св21). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті за надання правничої допомоги адвокатом, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, керувалися конкретними обставинами справи та фінансовим станом обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). Статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивачки надала суду копії наступних документів: договору про надання правничої допомоги від 13 травня 2025 року, укладеного між адвокатом Юраш І.О. та [PERSON] , та додатку до договору про надання правничої допомоги від 13 травня 2025 року (а.с.15-17), попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які понесла позивачка (а.с.13), квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 13 травня 2025 року (а.с.12), з якої вбачається, що Подуфалова Т.А. сплатила адвокату за позовну заяву про розірвання шлюбу 4000,00 гривень. Відповідач [PERSON] з приводу стягнення з нього витрат на правничу допомогу адвоката заперечив, так як не вбачає в ньому потреби. Крім того, зазначив, що оскільки сторони не мають спільних дітей, відсутній спір щодо майна, потреби у розірванні шлюбу через суд не було, так як в даному випадку розірвання шлюбу вирішується в органах ДРАЦС, про що розмови з боку позивачки не було (а.с.29). За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 147 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачці. Судом, зокрема, було враховано, що справа розглянута без участі учасників справи, позовні вимоги [PERSON] під час розгляду справи були не змінними. Відтак, враховуючи, що заявлені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи, а також приймаючи до уваги, що стягнення таких витрат становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд дійшов висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу до 1000,00 гривень, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності та необхідності вчинення процесуальних дій у суді. На підставі викладеного,

Outcome: approved