Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.01.2024 у справі №569/21327/23 позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 58 102 грн 58 коп. задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитом в сумі 45 264 грн 44 коп. У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення із [PERSON] заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 12 838 грн 14 коп. відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" витрати по сплаті судового збору в сумі 2 090 грн 95 коп. 07 березня 2024 року представник Л. Горлінської подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, яку обґрунтовувала тим, що 13.09.2022 здійснено крадіжку грошових коштів із банківської карти AT «КБ «Приватбанк» в загальній сумі 43 147, 00 грн, чим було завдано потерпілій - Л. Горлінській майнової шкоди. Відповідачка того ж дня звернулась до позивача та повідомила про незаконні дії з грошовими коштами на карті банку та до органів Національної поліції, яким повідомила про злочин, на підставі заяви до ЄДРДР внесено відомості. Вина відповідачки в крадіжці коштів банком не встановлена. Усі банківські операції здійснені самим позивачем на суму транзакцій (викрадених коштів) здійснені без участі та підтвердження відповідачки, зазначену суму викрадених кошів відповідачка не отримувала та не користувалась. Ухвалою суду від 21.05.2024 заяву представника [PERSON] про перегляд заочного рішення від 11.01.2024 у цивільній справі №569/21327/23 задоволено. Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11.01.2024 у цивільній справі №569/21327/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 58 102 грн 58 коп, - скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче\~судове засідання. 23 травня 2024 року від представника Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення, в якому вказує, що зняття коштів з картки клієнтки [PERSON] стало можливим в результаті перевипуску SIM-карти телефонного номера [NUMBER] , який був фінансовим. На підтвердження даного припущення свідчить також той факт, що в ході контакту оператора "3700" з приводу підтвердження платежу (фін.тел. [NUMBER] ) задокументовано діалог з невідомою особою 2022-09-13\~14:16:48 та 2022-09-13\~14:23:58 яка видавала себе за клієнтку [PERSON] . Невідома особа володіла всією інформацією необхідною для проходження ідентифікації, включно з дрібними деталями (адреса, прописка, анкетні дані доньки та ін.) і скоріш за все, що такі дані розголошені клієнткою третім особам були раніше. Аналізуючи інформацію отриману в ході проведення даної перевірки можна зробити висновок, що зняття грошових коштів з карти клієнтки [PERSON] стало можливим в результаті розголошення нею конфіденційної інформації щодо свого карткового рахунку (номер картки та PIN-код карти) фінансового номеру телефону та паролю входу в Приват24, що дозволило невідомим особам провести перевипуск сім-карти фінансового номеру телефону, здійснити вхід з іншого пристрою в її акаунт Приват24, та провести несанкціоноване зняття грошових коштів з карткових рахунків [PERSON] . Просять відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення. 25 червня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому просила відмовити у задоволенні позовної заяви. Також, 25 червня 2024 року від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про стягнення коштів. В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказує, що 13.09.2022 [PERSON] виявила факт списання коштів з банківського рахунку Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) [NUMBER] (картковий рахунок [NUMBER] - карта «Універсальна» (кредитний рахунок) і додатковий рахунок договору SUMDNWFC00016973390 від 06.05.2015, на якому невідомою особою вчинено транзакції (перерахування коштів) з використанням кредитного ліміту. Проте, усі транзакції з грошовими коштами 13.09.2024 здійснено Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» без будь-якої згоди з клієнтом банку - Горлінською ЛЛ., без її розпорядження, участі, підтвердження та будь-якої ідентифікації (автентифікації/авторизації), а тому - проти її волі. Просить сягнути з Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на її користь грошові кошти у розмірі 43 147,31 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. Ухвалою суду від 27.06.2024 зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про стягнення коштів, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 58 102 грн 58 коп., вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 16 вересня 2024 року представником Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказує, що відомості, які необхідні для верифікації клієнта банком були розголошенні [PERSON] невстановленій особі/особам, оскільки матеріали справи не містять доказів ані вини третіх осіб, ані банку, також надана інформація відома лише [PERSON] , то відповідно - остання повинна нести відповідальність за кредитним зобов`язаннями. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов. 21 жовтня 2024 року представник Л. Горлінської подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що матеріалами службової перевірки встановлено, що операції з крадіжки коштів здійснювались третіми особами внаслідок несанкціонованих дій третіх осіб, поза волею клієнтки банку - Л. Горлінської. Разом з тим, Банк зазначає про розголошення Л. Горлінською конфіденційних даних, оскільки невідома особа володіла всією інформацією необхідною для проходження ідентифікації, включно з дрібними деталями (адреса, прописка, анкетні дані доньки та ін.). Проте, з висновком банку про розголошення [PERSON] конфіденційних даних не можливо погодитись, адже вся позиція банку щодо такого розголошення ґрунтується лише на припущеннях. Ані до Відзиву на зустрічний позов, ані до матеріалів службової перевірки не долучено жодного належного допустимого та достатнього доказу, які б свідчили про безпосереднє передання Горлінською своїх конфіденційних даних чи сприяння в такій передачі/отриманні. Звідки та яким чином, невідомі особи дізнались про такі дані, невідомо. Навпаки, з матеріалами службової перевірки підтверджується факт перевипуску сім-карти невідомими особами для несанкціонованого доступу до рахунків [PERSON] без її відома та згоди. Просить задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити в задоволенні первісного позову. Ухвалою суду від 12.11.2024 клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено, витребувано у Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Рівненській області інформацію про стан досудового розслідування кримінального провадження №12022181010001703 від 13.09.2023 (у тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, із обов`язковим долученням належним чином засвідченої копії кінцевого процесуального рішення у випадку його прийняття), а також копію заяви, пояснень та протоколу допиту [PERSON] у кримінальному провадженні №12022181010001703 від 13.09.2022. Ухвалою суду від 14.04.2025 у задоволенні клопотання представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про витребування доказів - відмовлено. Клопотання представників сторін про виклик свідка задоволено, викликано в судове засідання наступного свідка - [PERSON] . Ухвалою суду від 14.04.2025 підготовче провадження у справі за первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 58 102 грн 58 коп. та за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення коштів - закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] та її представник просили задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити в задоволенні первісного позову. Представник АТ КБ "ПриватБанк" просила відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов. Заслухавши учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, судом встановлено таке. 06 травня 2015 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (надалі Анкета-заява). У Анкеті-заяві зазначено, що підписанням цієї Анкети-заяви відповідачка відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. Тип картки, яку бажає оформити відповідачка після ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, бажаний кредитний ліміт у Анкеті-заяві не зазначені. До позовної заяви, крім анкети-заяви, представник банку додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, 30 днів пільгового періоду, Універсальна, 55 днів пільгового періоду, Універсальна CONTRACT, Універсальна Gold та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальницею. Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 17 жовтня 2023 року становить 58 102 грн 58 коп., з яких: 45 264 грн 44 коп. заборгованість за кредитом; 12 838 грн 14 коп. заборгованість за простроченими відсотками. Як слідує з виписки за договором № б/н від 06.05.2015 за період з 06.05.2015 по 01.10.2023, з картки № [NUMBER] 13.09.2022 були здійснені транзакції на загальну суму 43 147, 00 грн. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 14.09.2022 Рівненським районним управлінням поліції ГУНП в Рівненській області розпочато досудове розслідування y кримінальному провадженні №12022181010001703\~зач. 4 ст. 185 КК України - здійснення крадіжки\~грошових коштів\~із банківської\~картки "ПриватБанк"\~в загальній\~сумі 43\~147,\~00\~грн. [PERSON] визнана потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. Крім того, [PERSON] 21.02.2024 зверталася до АТ КБ "ПриватБанк" із заявами від, в яких повідомляла про обставини крадіжки коштів з її банківської картки та здійснення відповідного перерахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Згідно з ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та Закону. Відповідно до частин 1,2 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги», надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Відповідно до п.п. 42-44 ч.1 ст.1 Закону неналежна платіжна операція-платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний отримувач-особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі; неналежний платник-особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно). Згідно з ч.4 ст. 67 Закону надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання. Крім цього частинами 1, 3-5 ст. 68 Закону електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену ідентифікацію користувача під час: - отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; - ініціювання дистанційної платіжної операції; - будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій). Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої ідентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних ідентифікації. Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену ідентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. Таким чином, крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Згідно з позиціями Верховного Суду України у аналогічних справах саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Сам факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною в таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Саме такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61- 17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9 792,00 грн. Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження № 61- 3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61- 16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що грошові кошти в розмірі 43 147, 00 грн з рахунку відповідача були списані за ініціативою інших осіб внаслідок недозволених платіжних операцій, а відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткового рахунку відповдіача. Факт порушення прав [PERSON] , як споживача, стверджується сукупністю наявних у справі доказів. Відповідач не мала наміру та волевиявлення на здійснення 13.09.2022 будь-яких банківських операцій за своїм банківським рахунком, використання кредитних коштів, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла розголошенню особистих даних, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, третіх осіб на вчинення таких дій не уповноважувала, після виявлення списання коштів з її рахунку відразу звернулася із заявою до поліції та повідомила банк. При цьому, 13.09.2022 зафіксовано зняття з рахунку позичальника кредитних коштів, сума яких у подальшому фактично стала підставою для здійснення відповідних нарахувань банком за кредитним договором та причиною виникнення заборгованості за ним. Оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 06 травня 2015 року в розмірі 58 102 грн 58 коп. виникла внаслідок несанкціанованого зняття 13.09.2022 з картки відповідача № [NUMBER] грошових коштів у розмірі 43 147, 00 грн, враховуючи те, що відповідачем за період з 09.10.2022 по 04.04.2023 були внесені кошти по картці № [NUMBER] (поповнення картки) на загальну суму 10 229, 58 грн, а також з огляду на те, що позивачем АТ КБ "Приватбанк" за період з 01.10.2022 по 01.10.2023 були неправомірно нараховані відсоки на загальну суму 21 155, 27 грн, суд дійшов висновку про безпідставність та необгрунтованість первісного позову. При цьому, зустрічний позов також не підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] просить стягнути на її користь не її особисті кошти, а кредитні кошти, банку. Суд звертає увагу, що згідно матеріалів кримінального провадження№12022181010001703[PERSON] вказувала, що її особисті кошти третіми особами не отримано, лише банківські з кредитної карти, а також вказувала, що їй збитки не завдано. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст.4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 дів визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що : а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглибленням в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватись (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитись щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства або обставини впливають на їх становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також, у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свобод чи інтересів інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатом розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду і змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і вид характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 №338/180/17; від 11.09.2018 року №905/1926/16; від 30.01.2019 року №569/17272/15-ц; від 11.09.2019 року №487/10132/14-ц; від 16.06.2020 року №145/2047/16-ц. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року №916/1415/19. На думку суду, [PERSON] обрано невірний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки остання просить стягнути на її користь не її особисті кошти, а кредитні кошти, банку. При цьому, позовних вимог, зокрема, щодо зобов`язання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок коштів на її картковому рахунку до стану, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій, а також зобов`язання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» скасувати будь-яку заборгованість за використаним кредитним лімітом (з урахуванням відсотків, неустойки, комісії та інших штрафних санкцій), що утворилися внаслідок несанкціонованих операцій, [PERSON] не заявлялось.

Outcome: dismissed