Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-18 00:00:00

23 грудня 2024 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 25.03.2021 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» правонаступником якого являється ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 25488 про надання фінансового кредиту який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір Відповідачка підтвердила, що ознайомилась з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах: Сума виданого кредиту: 2000,00 гривень, Дата надання кредиту: 25.03.2021 року, Строк кредиту : 30 днів, Стандартна процентна ставка - 2,5 % в день або 912, 5 % річних. На виконання вимог п. 2.4. кредитного договору Відповідачем були зазначені реквізити платіжної банківської карти [NUMBER] для перерахування кредитних коштів. На підтвердження виконання Товариством п. 2.4 Кредитного договору, позивач надає інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» ТОВ «Платежі онлайн» від 20.05.2024 року, відповідно до якого 25.03.2021 року на картковий рахунок Відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 2000,00 грн. за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , що являється доказом видачі кредитних коштів. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 25.06.2024 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 12500,00 грн., , яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі становить 2000,00 грн., простроченої заборгованості за процентами в розмірі становить 10500,00 грн. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] загальну суму заборгованості за кредитним договором № 25488 від 25.03.2021 року, в сумі 12500,00 грн. та понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 2422, 40 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2025 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Відповідачу роз`яснено право на подачу відзиву відповідно до ст. 178 ЦПК України. 24 січня 2025 року, представник відповідача [PERSON] - адвокат Беспалов О.С. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви . Відзив обгрунтований тим, що позивачем до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис або ідентифікатор, яким підписано договір належить саме відповідачці, ідентифікацію особи відповідачка не було здійснено. Стверджує, що відповідачка не укладала вкзааний кредитний договір, тому після отримання копії позовної заяви звернулась до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 190 КПК Укрваїни. Також вказав, що позивачем не надано доказів того, що ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» перераховували грошові кошти на банківську карту, оскільки інформаційна довідка не є належним доказом. Крім того, не додано розрахунку заборгованості за кредитом за заявленим у позові період, а саме з 23.04.2021 року по 25.06.2024 року. Щодо витрат на правничу допомогу зазначив, що наведена позивачем, орієнтовна сума витрат на правничу допомогу у розмірі 12 992,40 грн. є завищеною та неспівмірною зі складність справи. 28 січня 2025 року, представник позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» подав відповідь на відзив, в якій вказав відзив на позовну заяву є безпідставним. Кредитний договір був укладений між сторонами в електронній формі та має силу договорів, які укладені в письмовій формі та підписані сторонами. Щодо відсутності доказів про перерахування коштів зазначив, що ні Первісний кредитор, ні ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» не мало та не має доступу до даної виписок по картці [PERSON] на яку було перераховано кошти банком-емітентом, так як дана інформація - є банківською таємницею. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Зазначив, що позичальник погодився на умови визначені Договором щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим. Також просив долучити до матеріалів справи детальний розрахунок заборгованості за договором №25488. Щодо тверджень представника відповідача про те, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в даної цивільної справи не доведений є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. 07 лютого 2025 року, представник відповідача [PERSON] - адвокат Беспалов О.С. подав заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за позикою не долучено документу, які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Наданий розрахунок не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розмір за договором. Наведений позивачем та ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» метод верифікації шляхом надсилання смс-повідомлення не дає змогу належним чином встановити особу клієнта, адже, знаючи лише її ідентифікаційні дані (номер РНОКПП, дані паспорту, анкетні дані), замість неї верифікацію може пройти будь-яка особа, вказавши довільний номер мобільного телефону під час реєстрації, який не має конкретної прив`язки до особи-клієнта. 17 лютого 2025 року, представник позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» подав заяву в якій просив стягнути з [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500 грн. та долучив до матеріалів справи акт про отримання правової допомоги від 17.02.2025 року. В судове засідання представник позивача не з`явився, в 18.02.2025 року подав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі, заяву підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, поважну причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом надсиланням повістки на адресу реєстрації та адресу місця проживання, які згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримала особисто. Суд звертає увагу, що судові засідання, які були призначені на 18.02.2025 року, 08.04.2025 року, 28.04.2025 року, 28.05.2025 року були відкладені за клопотанням представника відповідача адвоката Беспалова Олексія Сергійовича, оскільки представник відповідача був зайнятий в інших судових засіданнях. В судове засідання, яке призначено на 19.06.2025 року, представник відповідачки адвокат Беспалий О.С. не з`явився, причини неявки суду невідомі, жодних клопотань не подав, про дату та час розгляду справи повідомлений шляхом направлення виклику в особистий кабінет в системі «Електронний суд». Суд враховує, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, судові засідання відкладались виключно за клопотанням представника відповідача, який в судове засідання 19.06.2025 року, будучи повідомлений належним чином, не з`явився. Отже суд вважає за можливе, враховуючи що представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, неявку в судове засідання без поважної причини, розглянути судове засідання за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 25.03.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІРА ГРУП» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №25488. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та сплатити проценти за користування кредитом. Згідно п.1.2 Кредитного Договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 23.04.2021 року. Відповідно до п.1.3 Договору, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу. Тим процентної ставки фіксована. Без письмової згоди клієнта Товариство не має права збільшувати фіксовану процентну ставку за Договором. Додатком №1 до Договору про надання фінансового кредиту №25488 є графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, згідно якої строк на який надано кредит 30 днів, сума кредиту 2000 грн., сума комісія за користування системою 15 %, фіксована процентна ставка за день користування 2,5%, сума нарахованих процентів за користування кредитом 1500 грн., сума нарахованої пені 5%, до оплати всього 3800 грн. Кредитний договір підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до ч. 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 Кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, загальні правила щодо форми договору визначено у статті 639 Цивільного кодексу України, згідно з якою: - договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; - якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; - якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Як було зазначено вище, а також підтверджується Довідкою про ідентифікацію, згідно якої клієнт [PERSON] з якою укладено договір №25488 від 25.03.2021 року ідентифікований ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІРА ГРУП». Акцент договору позичальником здійснювалось в інформаційно-телекомунікаційній системі за допомогою одноразового ідентифікатора KL1704, який було направлено 25.03.2021 року на номер телефону [NUMBER] . Суд критично ставить до доводів представника відповідача, який зазначає, що особу [PERSON] товариством не було верифіковано, а замість неї верифікацію могла пройти інша особа, вказавши довільний номер мобільного телефону. Суд звертає увагу, що у договорі про надання фінансового кредиту №25488 від 25.03.2021 року зазначено особисті дані відповідачки [PERSON] , серед яких день її народження, РНОКПП, адреса реєстрації та її особисті паспортні дані, які можуть бути відомі лише відповідачці [PERSON] . Жодних висновків уповноважених органів того, що дійсно невідома особа скористалась особистими даними відповідачки, відомості про це внесені до ЄРДР та прийняті якісь рішення, не надано. Отже, враховуючи все вищевикладене, доведено, що відповідач здійснила усі дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит,строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення правочину на таких умовах. Факт укладення договору з відповідачем та виникнення між ними зобов`язальних правовідносин чітко підтверджується матеріалами справи. Представник відповідача вказував, що Довідка ТОВ «Платежі онлайн» про перерахування грошових коштів не є належним доказом надання грошових коштів в кредит, оскільки не містить ні даних рахунку, на який було перераховано грошові кошти, ні даних отримувача коштів. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23) міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором». Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Як вбачається з умов договору про надання фінансового кредиту №25488 від 25 березня 2021 року, зокрема пункту 1.4, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Як вбачається із розділу 7 договору, відповідачкою зазначено наступний номер електронного платіжного засобу (банківської картки) [NUMBER] . Факт перерахування грошових коштів [PERSON] підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 21 травня 2024 року про переказ на картку [NUMBER] грошових коштів в розмірі 2000 грн, транзакція № 31668-36843-70703 за видачу кредиту №25448. Суд вважає зазначені докази належними та такими, що підтверджують факт перерахування [PERSON] на вказаний нею рахунок кредитних коштів. Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідачка, будучи обізнаною про підписання кредитного договору, графіка погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24). Відповідачкою не спростовано, що банківська картка з відповідним номером, на яку переказано грошові кошти в розмірі 2 000 грн, та яка вказана нею в договорі, їй не належить. Крім цього, суд вважає, що маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, [PERSON] має можливість в якості доказу надати суду довідку з банку про неналежність їй вищезгаданої картки, або виписку зі свого рахунку на підтвердження надходження чи не надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору, його розміру, а також на підтвердження виконання своїх зобов`язань за даним договором та внесення коштів на погашення заборгованості. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачкою отримано кредитні кошти за договором про надання фінансового кредиту №25488 від 25 березня 2021 року у сумі 2 000 грн, однак відповідачка належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернула кредитні кошти у передбачений договором строк. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: (1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); (2) правонаступництва; (3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); (4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу). 17.02.2022 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/2022, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові своє право вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №02-17/02/2022 від 17.02.2022 року, клієнт відступив факторові право вимоги до [PERSON] за договором №25488 заборгованість у розмірі 12500 грн, з яких 2000 грн сума кредиту, 10500 грн залишок по відсотках. Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу прав вимоги до [PERSON] отже, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», як новий кредитор, набуло право вимоги до [PERSON] за укладеним кредитним договором. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 «Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». За правилами статей 525, 526 та 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 статті 599 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із Виписки з рахунку за Кредитним договором №25488 вбачається, що загальна вартість заборгованості становить 12000 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за тілом кредиту -2 000 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 10 500 грн. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення відповідачем отриманих коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Також суд звертає увагу, що представником позивача було долучено до відзиву детальний розрахунок заборгованості за Кредитним договором №25488 від 25.03.2021 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 17.02.2022 року. При цьому, фактично не погоджуючись з вказаною сумою заборгованості, сторона відповідача не скористалась своїм правом надати власний розрахунок заборгованості Суд, дослідивши матеріали справи виходить з презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачка свої зобов`язання за укладеним договором не виконала, наявна за вищевказаним договором заборгованість відповідачем до теперішнього часу у добровільному порядку не погашена, тому заборгованість за вищевказаним у розмірі 12 000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у судовому порядку. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн. Вирішуючи питання про відшкодування на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з приписами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Судом встановлено, що 29.12.2023 між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» в особі директора Осипенко І.С. та адвокатом Пархомчуком Сергієм Валерійовичем укладений Договір про надання правничої допомоги. При цьому суд погоджується, що дійсно договір про надання правничої допомоги за своїм змістом має загальний характер та укладається на надання правничої допомоги не по кожній конкретній справі. Відповідно до акту про отримання правової допомоги від 17.02.2025 вартість витрат на надання професійної правничої допомоги за позовом до [PERSON] складає 10500 гривень, у тому числі зустріч та надання консультації щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між сторонами в рамках Кредитного договору (1 година) в сумі 2000 гривень, складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг аналіз судової практики (2,5 години) в сумі 5000 гривень, інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової практики (1,5 години) в сумі 3000 гривень та канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції в сумі 500 гривень. Відповідно до платіжної інструкції № 3 5178 від 17.02.2025 позивачем були понесені витрати на правничу допомогу в сумі 10500 гривень. Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що дана позовна заява є шаблонною, сплата витрат на правову допомогу у розмірі 7100 грн. за консультацію та правовий аналіз даної справи, складання даної позовної заяви є неспівмірною для таких послуг. Частина 4 ст. 137 ЦПК України визначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved