Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд до Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] у м.Мутьє (Савоя), Франція, помер її чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть №51 від 30.08.2024. Відповідно до довідки від 29.04.2025 року №53 виданої Виконавчим комітетом Королівської селищної ради Закарпатської області, [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] , з померлим були зареєстровані та проживали: - [PERSON] (дружина). Після смерті [PERSON] на майно, що йому належало, відкрилася спадщина. Спадщина, що відкрилася після смерті [PERSON] складається з легкового автомобіля марки - Citroen моделі jumpy АОПП 8, 2006 року випуску з об`ємом двигуна 1868 cm3, д.н.з. [NUMBER] та трактора колісного марки «DW 244 AHT», 2020 року випуску, з об`ємом двигуна 1532 [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . У відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, позивачкою спадщину прийнято. Після звернення до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав, нотаріусом позивачу було надано лист-роз`яснення, у якому позивачці роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину, після смерті [PERSON] немає можливості, у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві і їй було роз`яснено право на звернення до суду. На даний час, позивач не може визнати право на спадщину шляхом звернення до нотаріуса, із-за відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на рухоме майно, тому змушена звернутися до суду. Позивач\~ у судове засідання не зявилася, однак її представник адвокат Довбак Р.В. подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача Корорлівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України (2003 р.). В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що [INFO] у м.Мутьє (Савоя), Франція, помер її чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть №51 від 30.08.2024. Відповідно до довідки від 29.04.2025 року №53 виданої Виконавчим комітетом Королівської селищної ради Закарпатської області, [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] , з померлим були зареєстровані та проживали: - [PERSON] (дружина). Після смерті [PERSON] на майно, що йому належало, відкрилася спадщина. Спадщина, що відкрилася після смерті [PERSON] складається з легкового автомобіля марки - Citroen моделі jumpy АОПП 8, 2006 року випуску з об`ємом двигуна 1868 cm3, д.н.з. [NUMBER] та трактора колісного марки «DW 244 AHT», 2020 року випуску, з об`ємом двигуна 1532 [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . У відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, позивачкою спадщину прийнято. Після звернення до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав, нотаріусом позивачу було надано лист-роз`яснення, у якому позивачці роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину, після смерті [PERSON] немає можливості, у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві і їй було роз`яснено право на звернення до суду. Суд констатує, що у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, позивачкою спадщину прийнято. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Визнання за позивачем права власності не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, те що позивач прийняв спадщину, інші спадкоємці відсутні, суд вважає, що є підстави для задоволення позову. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved