Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідачів та просить: визнати недійсним договір дарування від 10 жовтня 2024 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений Величком В.О., приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрований у реєстрі за № 725 та застосувати наслідки недійсності правочину, припинити право власності на земельну ділянку за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2435849435219, поновити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 3521986900:02:000:1640 розміром 7,4609 га за [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування від 12 листопада 2024 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений Величком В.О., приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрований у реєстрі за № 798 та застосувати наслідки недійсності правочину, припинити право власності на земельну ділянку за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2435868235219, поновити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 3521986900:02:000:2640 розміром 7,4619 га за [PERSON] . Позов мотивує тим, що рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року в цивільній справі № 388/497/24 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 432000 грн; а також 3456 грн понесених та документально підтверджених судових витрат зі сплати судового збору. Додатковим рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2024 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 10000 грн понесених та документально підтверджених судових витрат на правничу допомогу. Вищезазначені рішення суду [PERSON] добровільно не виконані. 22 листопада 2024 року [PERSON] дізнався, що відповідачами здійснені дії, спрямовані на уникнення від виконання рішення суду, а саме вчинено спірні правочини щодо відчуження майна [PERSON] . Іншого нерухомого майна [PERSON] не має. [PERSON] стверджує, що [PERSON] відчужив за безоплатним правочином майно на користь своїх доньок з метою ухилитись від виконання зобов`язань за позикою, а тому ці правочини мають бути визнані недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності. Відповідач [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву. Просить відмовити в позові. Стверджує, що жодних доказів, що спірні договори дарування були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, позивач не надає. Обдаровані дарунок прийняли, а тому твердження про фіктивність правочинів необґрунтовані. Твердження позивача, що спірні правочини укладені з метою ухилитися від сплати боргу є безпідставними та не підтверджені доказами. Сам по собі факт укладення договору дарування між близькими особами без доведення того, що правочини вчинені без наміру створення правових наслідків не дає підстави вважати їх фіктивними. Сам факт наявності грошового зобов`язання автоматично не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника. Лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не свідчить про недійсність правочинів, укладених ним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Суду пояснив, що вимоги позовної заяви про припинення права власності на земельні ділянки, поновлення права власності на земельні ділянки за попереднім власником, спрямовані на відновлення становища, яке існувало до порушення права. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, повідомлялись про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 18 серпня 2021 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики, який цього ж дня посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С.О., зареєстрований у реєстрі за № 937 (а. с. 17). За цим договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти на умовах безвідсоткової зворотної фінансової допомоги, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позикодавець передає на умовах цього Договору у власність Позичальника грошові кошти в сумі 432000 грн з цільовим призначенням на власний розсуд. Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 432000 грн; а також 3456 грн понесених та документально підтверджених судових витрат зі сплати судового збору (а. с. 20, 21). 12 листопада 2024 року Долинським районним судом Кіровоградської області видано два виконавчих листи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 432000 грн; а також 3456 грн понесених та документально підтверджених судових витрат зі сплати судового збору; про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 10000 грн понесених та документально підтверджених судових витрат на правничу допомогу (а. с. 18, 19). 10 жовтня 2024 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарована) укладено договір дарування, що цього ж дня посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком В.О., зареєстрований у реєстрі за № 725 (а. с. 6, 7). За цим договором Дарувальник передає безоплатно у власність своїй дочці - [PERSON] , а Обдарована приймає у власність земельну ділянку (надалі предмет договору) площею 7,4609 га у межах згідно з планом. Кадастровий номер земельної ділянки: 3521986900:02:000:1640. 12 листопада 2024 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарована) укладено договір дарування, що цього ж дня посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком В.О., зареєстрований у реєстрі за № 798 (а. с. 10, 11). За цим договором Дарувальник передає безоплатно у власність своїй дочці - [PERSON] , а Обдарована приймає у власність земельну ділянку (надалі предмет договору) площею 7,4610 га у межах згідно з планом. Кадастровий номер земельної ділянки: 3521986900:02:000:2640. Право власності на земельні ділянки, що є предметами вищезазначених правочинів на їх підставі зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8, 12). За змістом чч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). За змістом чч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відновлення становища, яке існувало до порушення. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13 Конституції України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 листопада 2022 року у справі № 753/6676/20 (провадження № 61-21336св21) зроблено висновок, що «приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19). Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19). У цій справі судом установлено, що [PERSON] має невиконані зобов`язання з повернення позики, а також судових витрат на користь [PERSON] , що підтверджується рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року, а також виданими 12 листопада 2024 року двома виконавчими документами. Загальний розмір зобов`язань: 445456 грн. Після присудження з [PERSON] цих грошових коштів, а саме 10 жовтня 2024 року та 12 листопада 2024 року між ним та його доньками, [PERSON] та [PERSON] , було укладено спірні договори дарування земельних ділянок площею 7,4609 га та 7,4610 га. Загальна вартість цих земельних ділянок згідно з довідками про оціночну вартість об`єкта нерухомості становить 399038,08 грн. Ці договори мають безоплатний характер та укладені між членами сім`ї. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 405145236 від 25 листопада 2024 року, [PERSON] після відчуження земельних ділянок не має у власності будь-якого нерухомого майна. Сукупність цих фактичних даних очевидно свідчать, що між відповідачами укладено фраудаторні правочини, спрямовані на недопущення звернення стягнення на земельні ділянки з метою задоволення вимог кредитора, тобто [PERSON] . Спірні правочини вчинені на шкоду позивачу, а приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди). Отже, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача у частині визнання правочинів недійсними. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21). Тому позовні вимоги про припинення права власності на земельні ділянки за [PERSON] та [PERSON] , поновлення державної реєстрації права власності на ці земельні ділянки за [PERSON] є необґрунтованими, оскільки належним способом захисту порушеного правова в цьому конкретному випадку є відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме повернення земельних ділянок у власність боржника [PERSON] . Необхідно наголосити, що у змісті позову вимоги [PERSON] спрямовані саме на відновлення становища, яке існувало до порушення права. Про це також у судовому засіданні стверджував його представник [PERSON] , а відтак судом повинен бути заснований належний спосіб захисту права у цих правовідносинах. Рішення суду у цій справі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельні ділянки (див. подібний висновок в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19). Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (ст. 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (ч. 1 та 2 ст. 228 ЦК України). До вищезазначених висновків доходив Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21. У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, Верховний Суд зазначив, що: «Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У справі, що переглядається: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. За таких обставин, суди неправильно застосували норми матеріального права у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна В.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В., про застосування, як способу цивільного захисту процедуру реституції, а саме - повернення майна частки у розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON], то судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги». Посилання відповідача [PERSON] на постанову Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 461/4033/20 є необґрунтованим, оскільки у справі, що була предметом розгляду суди встановили, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений виключно на шкоду йому як кредитору. У свою чергу у цій справі суд установив, що спірні правочини є фраудаторними. Тобто фактичні обставини обох справ є відмінними. З огляду на вищезазначене, суд доходить до висновку про задоволення цього позову частково. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] у цій справі поніс судові витрати, що складаються з 7267,20 грн сплаченого судового збору (за вимоги немайнового характеру та за забезпечення позову), що підлягають стягненню з відповідачів на його користь у рівних частках пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме по 1749,51 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial