Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-29 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить скасувати проведену на підставі Іпотечного договору, 11238, 16.12.2004 року, приватним нотаріусом Дольницькою Лесею Миколаївною, державну реєстрацію права іпотеки «Електрон Банк» ВАТ, Код: 19358632, місцезнаходження: 79000, Львівська область, м.Львів, вул.Грабовського,11 (на сьогоднішній день - Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК»), на квартиру за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН: 3992735. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.02.2006 року вона разом з чоловіком придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка на момент придбання не перебувала під обтяженням. Разом з тим, станом на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про обтяження квартири на підставі договору іпотеки від 16.12.2004 року, де боржником за основним зобов`язанням є [PERSON] , а майновим поручителем - [PERSON] . Зважаючи на наявність цього обтяження, вона звернулась із заявою до відповідача як правонаступника іпотекодержателя, на яку отримала відповідь, адресовану приватному нотаріусу та державному реєстратору, про зняття заборони відчуження та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку у зв`язку з погашенням заборгованості за основним зобов`язанням. Однак, державний реєстратор зупинив розгляд заяви про припинення обтяження у зв`язку з необхідністю подання копії договору іпотеки, а банк, з посиланням на банківську таємницю, відмовляється надати цей договір. Тому, в судовому порядку просить скасувати проведену на підставі іпотечного договору реєстрацію права іпотеки. Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що не відмовляв позивачу у припиненні іпотеки та надав відповідного листа, і по-друге, саме в силу вимог закону він не вправі розкривати банківську таємницю. Крім того, відповідно до закону із заявою про припинення обтяження позивач повинна була б звернутись до нотаріуса, який накладав це обтяження. Також звертає увагу, що позивач не надала доказів відмови їй реєстратором у припиненні обтяження і її заява була лише зупинена. Самі вимоги до АТ «ТАСКОМБАНК» є необґрунтованими, оскільки до останнього перейшли права та обов`язки лише за діючими договорами ПАТ «Електрон Банк», а зобов`язання за договором іпотеки припинене. Окремо звертає увагу на те, що відповідач не порушував прав позивача і тому просить у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Позовна заява поступила до суду 03.04.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.04.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.05.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача - адвокат Дашинич О.Б. під час виступу із вступним словом висловилася про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Оскільки сторонам була забезпечена можливість представити свою позицію і відповідач її висловив у відзиві, а строк для подання доказів завершився, суд вважає можливим завершити розгляд справи у відсутності відповідача, проти чого також не заперечила представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13.02.2006 року позивач та її чоловік [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу квартири (а.с.16-17). Згідно з пунктом 6 договору, продавець засвідчив, що квартира іпотекою не обтяжена. Незважаючи на це, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10-11), відносно квартири позивача зареєстроване обтяження на підставі договору іпотеки від 16.12.2004 року, де іпотекодержателем є ВАТ «Електрон Банк», майновим поручителем - [PERSON] , боржником - [PERSON] , а сума боргу становить 60000,0 гривень. Правонаступником ВАТ «Електрон Банк» є ПАТ «ВіЕс Банк», яке на підставі загальних зборів акціонерів від 22.05.2018 року приєднано до АТ «ТАСКОМБАНК». Згідно з листом АТ «ТАСКОМБАНК» від 18.09.2024 року № 33/584 (а.с.14), яке адресовано приватному нотаріусу і державному реєстратору, банк просив зняти заборону відчуження та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку стосовно квартири позивача. Державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] своїм рішенням від 12.08.2024 року (а.с.15) зупинив розгляд відповідної заяви позивача про припинення обтяження, оскільки останньою не було подано копії іпотечного договору. Листами від 01.11.2024 року та 12.02.2025 року (а.с.12, 13) відповідач, з посиланням на банківську таємницю, відмовився надати позивачу примірник договору іпотеки. З метою усунення перешкод у розпорядженні власністю та скасування державної реєстрації іпотеки в судовому порядку, позивач звернулась до суду з цим позовом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється в т.ч. у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів. Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 127/26402/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц. Оскільки в справі яка розглядається боржник [PERSON] повністю сплатила заборгованість за кредитним договором, чого сторони і відповідач в т.ч. не оспорюють, основне зобов`язання слід вважати припиненим і в такому випадку, припиненим є похідне зобов`язання, чого також сторони і відповідач в т.ч. не оспорюють. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину (пункт п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно частин першої, восьмої статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею. У разі смерті нотаріуса, оголошення його померлим чи безвісно відсутнім у порядку, встановленому законом, або якщо нотаріус за станом здоров`я не може вчинити дії, передбачені частиною першою цієї статті, припинення або зупинення діяльності такого нотаріуса, передача заяв на проведення державної реєстрації прав до іншого нотаріуса здійснюється за рішенням відповідного територіального органу Міністерства юстиції України. Крім того, за змістом статті 74 Закону України «Про нотаріат», нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно у зв`язку із повідомленням кредитора (позикодавця) про погашення позики (кредиту). У справі яка розглядається судом встановлено, що відповідач у відповідності до вимог частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на вимогу позивача подав заяву про припинення обтяження квартири і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. Отже, відсутні підстави для висновку, що відповідач своєю поведінкою допустив порушення прав позивача, а ненадання позивачу копії договору іпотеки є виконанням відповідних вимог чинного законодавства, пов`язаного з охороною банківської таємниці та не може вважатись порушенням. Натомість позивач, як вбачається, не в повній мірі дотрималась процедури припинення обтяження, оскільки така процедура в силу згаданих вище вимог закону, проводиться не державним реєстратором, а нотаріусом, який накладав обтяження або ж іншим нотаріусом, визначеним територіальним органом Міністерства юстиції України. Суд вважає, що за обставинами цієї справи він не повинен підміняти собою рішення нотаріуса про припинення обтяження і тому, відмовляє у задоволенні позову, оскільки ніщо не свідчить про те, що позивач позбавлена можливості припинити зареєстроване обтяження в нотаріальному порядку, зокрема, шляхом звернення до приватного нотаріуса Дольницької Л.М., яка посвідчувала договір іпотеки, або ж до іншого нотаріуса у випадку, передбаченому чинним законодавством. Також суд відхиляє посилання позивача на судову практику, сформовану Верховним Судом у справі № 496/1059/18, оскільки обставини у цій справі відрізняються від обставин у справі, яка розглядається, і зокрема, у справі яку розглядав Верховний Суд відповідач заперечував факт припинення іпотеки і спір стосувався визнання недійсним договору, де Верховний Суд зазначив, що належним способом захисту буде не визнання його недійсним, а припинення іпотеки. У справі яка розглядається, сторони не оспорюють факт припинення іпотеки і питання полягає лише у дотриманні процедури реєстрації припинення обтяження. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed