Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Добродій Оксана Михайлівна звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову вказує, що сторони зареєстрували шлюб 17.09.2006 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 1580. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей, які на час звернення до суду з даним позовом не досягли повноліття. Батьком дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Шлюб укладений між сторонами виявися невдалим. Причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя, ставлення до життєво важливих ситуацій та подій кардинально різняться. Тривалий час шлюбні відносини позивача з відповідачем погіршилися, що призвело до їх фактичного припинення. Неодноразові спроби примирень бажаних результатів не дали. На сьогодні діти проживають з матір`ю, яка займається їх вихованням, заперечень з боку відповідача щодо місця проживання дітей немає. На час звернення до суду з даним позовом син сторін, [PERSON] , не досяг 14-річного віку, а тому позивачка бажає визначити його місце проживання з нею. Представник позивача адвокат Добродій О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Кисельова М.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Від представника третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Зазначає, що до служби у справах дітей надійшло письмове пояснення батька дитини про те, що він не заперечує щодо визначення місця проживання його сина [PERSON] з матір`ю [PERSON] , отже спір між сторонами відсутній, а тому просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб від 17 вересня 2006 року [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ) зареєстрували шлюб 17 вересня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1580. Від шлюбу мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 12 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про народження виданого 13 серпня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Згідно зі статтею 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що до служби у справах дітей надійшло письмове пояснення батька дитини про те, що він не заперечує щодо визначення місця проживання його сина [PERSON] з матір`ю [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved