Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У\~серпні 2024\~року Акціонерне товариство «Сенс Банк»\~(далі АТ «Сенс Банк»)\~звернулось до суду із позовом\~до\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] \~про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що\~06 травня 2008 року\~між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та [PERSON] було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П, за умовами якого позичальник отримав кредит на споживчі цілі у загальному розмірі 17 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П від 06 травня 2008 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-907 від 06 травня 2008 року, а також між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-908 від 06 травня 2008 року, за умовами яких [PERSON] та [PERSON] зобов`язались в повному обсязі відповідати перед банком за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами. У зв`язку з невиконанням позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П від 06 травня 2008 року утворилась заборгованість. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року у справі №1943/15 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в розмірі 245 903 грн 30 коп, вирішено питання розподілу судових витрат. Вищевказане рішення\~Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року\~відповідачами не виконано. 15 жовтня 2019 року\~АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення за №5/2019 про припинення\~АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до\~Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа Банк»), правонаступництво якого виникає з 15 жовтня 2019 року. 12 серпня 2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ\~«Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статусу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Разом з тим, внаслідок невиконання рішення третейського суду у відповідачів виникла заборгованість, яка розрахована на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України, та яка станом на 23 лютого 2022 року становить 163 652 грн 80 коп., з яких: 33 800 грн. 24 коп. сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість та 129 852 грн. 55 коп. сума заборгованості за інфляційними втратами. Посилаючись на викладені обставини,\~АТ «Сенс Банк» просило стягнути на його користь в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] \~заборгованість, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 163 652 грн 80 коп. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 33 800 грн. 24 коп. і суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість 129 852 грн. 55 коп.; стягнути на його користь в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] \~заборгованість, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 163 652 грн 80 коп., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 33 800 грн 24 коп. і суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість 129 852 грн 55 коп.; стягнути понесені судові витрати. Інші процесуальні дії у справі Суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області своєю ухвалою від 19 серпня 2024 року прийняла до розгляду позовну заяву та відкрила провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням\~Снігурівського районного суду Миколаївської області\~від 09 грудня 2024 року позовні вимоги\~АТ «Сенс Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» суму заборгованості за кредитним договором №Ф080607П від 06 травня 2008 року у загальному розмірі 163 652 грн 80 коп. Стягнуто в рівних частках з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3 028 грн, тобто по 1 009 грн 33 коп. з кожного. Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 січня 2025 року заяву [PERSON] , яка подана її представником адвокатом Афанас`євою Ж.Л., про перегляд заочного рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області\~від 09 грудня 2024 року залишено без задоволення. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року апеляційну скаргу\~ [PERSON] , яка подана її представником адвокатом Афанас`євою Жанною Леонідівною\~задоволено частково. Заочне рішення\~Снігурівського районного суду Миколаївської області\~від 09 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] \~про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат, а також в частині стягнення з [PERSON] судових витрат у справі\~ скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні позовних вимог\~Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] \~про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат\~ відмовлено. Стягнуто з\~Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 4 542 грн,\~сплачений за подання апеляційної скарги. 28 травня 2025 року [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] звернувся з заявою про перегляд заочного рішення від 09 грудня 2024 року. Суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області своєю ухвалою від 29 травня 2025 року поновила [PERSON] строк для подання заяви перегляд заочного рішення. Заяву [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] про перегляд заочного рішення прийнято до розгляду. Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року заяву [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення за позовною заявою Акціонерного Товариства «СЕНС БАНК» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,в частині вимог до відповідача [PERSON] . Отже, рішення в частині вирішення позовних вимог Банку до відповідачів [PERSON] та [PERSON] не ухвалюється. Позиції учасників справи Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, надали суду заяву, у якій просили про розгляд справи за відсутності їх представника. В письмових запереченнях зазначили, що позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому посилається на практику ВС. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову щодо вимог до відповідача [PERSON] . Зазначила, що відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки рішення постановлено третейським судом, якому непідвідомча справа. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи,\~06 травня 2008 року\~між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та позичальником [PERSON] було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 17 000 доларів США на споживчі потреби. В подальшому, 11 листопада 2008 року та 19 січня 2011 року між сторонами було укладено дві додаткові угоди до вказаного договору /том 1 а.с.91-96,97,98-100/. В забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П від 06 травня 2008 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-907 від 06 травня 2008 року, а також між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-908 від 06 травня 2008 року, за умовами яких [PERSON] та [PERSON] зобов`язались в повному обсязі відповідати перед банком за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами /том 1 а.с.101-103,107-109/. Проте, відповідач [PERSON] ухилився від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та інших передбачених договором платежів. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року у справі №1943/15 позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту у розмірі 245 903 грн 30 коп. /том 1 а.с.54-57/. На час звернення до суду з позовом рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року, ухвалене у справі №1943/15, відповідачами не виконано та на виконанні з примусового виконання не знаходиться (протилежного не встановлено). Як на підставу звернення з позовом, позивач посилається на те, що заборгованість позичальника за кредитним договором встановлена рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року, яке не виконано, що є підставою для застосування положень ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 14 березня 2019 року у справі №774/135/18 (провадження №1-48015ав18) виснував, що згідно з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням\~громадянина [PERSON] \~щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року за №2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц (провадження №14-336цс18) та у постановах Верховного Суду: від 11 січня 2018 року у справі №755/6219/16-ц (провадження №61-1608св17), від 29 листопада 2018 року у справі №786/123/18 (провадження №61-35753ав18), від 06 серпня 2018 року у справі №786/130/18 (провадження №61-20916ав18), від 31 січня 2019 року у справі №796/106/2018 (провадження №61-40328ав18), від 04 квітня 2019 року у справі №774/62/18 (провадження №61-46076ав18), від 25 квітня 2019 року у справі №774/64/18 (провадження №61-46196ав18), від 13 червня 2019 року у справі №774/81/18 (провадження №61-41098ав18), від 11\~липня 2019 року у справі №774/98/18 (провадження №61-39577ав18), від 18 липня 2019 року у справі №774/72/18 (провадження №61-39962ав18), від 25 липня 2019 року у справі №774/30/18 (провадження №61-39088ав18), від 01\~серпня 2019 року у справі №774/43/18 (провадження №61-37869ав18), від 17 вересня 2020 року у справі №824/11/20 (провадження №61-4721ав20). У пункті 22 статті 1 Закону України №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII ) зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Також визначена сфера дії цього Закону у частині 1 статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону №1023-XII. Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону №1023-XII. Кредитний договір, щодо виконання якого виник цей спір, укладався на задоволення споживчих потреб. З урахуванням викладеного, Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 28 січня 2016 року було розглянуто справу та ухвалено рішення про стягнення солідарно з відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 245 903 грн. 30 коп., а також судових витрат у справі всупереч вимог Закону України «Про третейські суди» щодо компетенції цього органу, оскільки справи у спорах про стягнення кредитної заборгованості за споживчими договорами третейським судам не підвідомчі, а відтак зазначене рішення третейського суду, не може бути правовою підставою при вирішення інших справ. Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15. У постанові від 22 травня 2019 року у справі №372/1652/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку: «оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно фактично боржником не виконане, тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору». Сукупний аналіз зазначеного свідчить про те, що рішення третейського суду, постановлене у спорі, який йому не підвідомчий, не тягне правових наслідків та не є підставою для виникнення чи зміни цивільних прав та обов`язків згідно ч.5 ст.11 ЦК України. Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тлумачення ч.1 ст.509, ч.1 ст.267, ст.625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18). У постановах від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625\~ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Таким чином, з\~огляду на викладене, позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення 3% річних на суму заборгованості за кредитним договором, яка стягнута рішенням третейського суду, та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки\~рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно боржником не виконане (протилежного суду не надано), тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних та інфляційних витрат, адже вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Отже, в частині позовних вимог АТ «Сенс Банк» до [PERSON] \~про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором і інфляційних втрат та в частині стягнення з нього судових витрат,\~слід відмовити. На підставі виклдаеного та

Outcome: dismissed