Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому, враховуючи зміну підстав позову (а. с. 62-65), просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначала, що 16 січня 2009 року вона та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Однак подружнє життя у сторін не склалося. 12 грудня 2012 року їхній шлюб рішенням суду розірвано. Після розірвання шлюбу їхня дочка [PERSON] залишилася проживати разом із матір`ю. Батько дитини, відповідач [PERSON] категорично заявив, що у зв`язку із розірванням шлюбу він не має наміру у подальшому піклуватися про дочку, її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, брати участь у вихованні дитини, допомагати матеріально в утриманні дочки. З моменту розірвання шлюбу відповідач [PERSON] із дочкою не проживає, будь-якої участі у вихованні дитини не приймає, про здоров`я дочки, її фізичний, духовний і моральний розвиток не піклується, матеріально дитину він не утримує. 17 січня 2014 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області із відповідача [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на дочку [PERSON] в розмірі частки його заробітку (доходу). Проте після набрання рішенням суду законної сили відповідач продовжив умисно ігнорувати свій обов`язок щодо утримання дитини. Згідно із розрахунком державного виконавця станом на 01 квітня 2023 року заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати аліментів на дочку [PERSON] складає 117524 грн., що свідчить про його умисне ухилення від виконання ним свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із характеристикою зі школи, де навчається дочка [PERSON] , відповідач [PERSON] навчанням дочки не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Факт умисного ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу відповідно до вимог ст. 164 СК України є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . У червні 2023 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] , у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (а. с. 158-165), просив суд зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] , у тому числі за допомогою засобів мобільного зв`язку, месенджерів, засобів інтернету; визначити спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини за графіком: два рази на місяць по 5 год. протягом 6 місяців на нейтральній території без присутності матері, зі здійсненням ним супроводу дочки з місця її проживання/навчання та повернення дитини за місцем її проживання. В обґрунтування вимог зустрічного позову зазначав, що відносини між сторонами від самого початку будувалися на брехні позивача [PERSON] , остання обманювала його про здатність народжувати, повідомляла його про те, що приймає протизаплідні таблетки, однак насправді їх не приймала та завагітніла. До такої новини він не був готовий та запропонував [PERSON] перервати вагітність, на що вона погодилася та взяла у нього для цього кошти, однак цього не зробила. У січні 2009 року вони зареєстрували шлюб, [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Через 3 роки подружнього життя відносини між сторонами погіршилися, [PERSON] почала часто затримуватися по ночах на роботі, їхня дочка залишалася з батьком, унаслідок чого він почав запізнюватися на роботу. Будучи морально виснаженим, він зібрав речі дитини і відвіз дочку [PERSON] до матері позивача з надією, що [PERSON] визнає свою провину та змінить роботу, однак цього не сталося. З того часу сторони стали проживати окремо, їхня дочка залишилася проживати із матір`ю. Із телефонної переписки йому стало відомо, що [PERSON] затримувалася не на роботі, а зустрічалася під час шлюбу з іншим чоловіком та зраджувала йому. З того часу і до розірвання шлюбу сторін, яке відбулося 12 грудня 2012 року, позивач [PERSON] дозволила йому зустрітися з дитиною лише три рази, після чого шукала різні причини для того, щоб не надавати йому можливості зустрічатися з дочкою, він намагався побачитися з дитиною, проте позивач створювала йому перешкоди у спілкування з дочкою, після чого він випадково бачив дитину лише декілька разів. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Протягом 11 років він, [PERSON] , намагався встановити з [PERSON] контакт, щоб остання дозволила йому бачити дочку [PERSON] , проте позивач ігнорувала його, диктувала йому свої умови, не йшла на компроміс, принижувала його при кожній розмові, кидала слухавку, згодом вона почала приховувати від нього дитину, не надавала йому інформацію щодо місця проживання дочки, блокувала його мобільний телефон. Унаслідок таких неправомірних дій позивача [PERSON] , він пережив моральні страждання щодо неможливості спілкування із дочкою, весь цей час сподівався, що коли дитина стане повнолітньою, вплив позивача на дочку зменшиться, він розповість дочці Карині правду та зможе побудувати з нею стосунки. Розуміючи психологічний вплив матері на дочку, з того часу і до подання зустрічного позову, він не заявляв ніяких інших законних вимог до [PERSON] , не звертався до суду із позовом, бо не хотів створювати додаткові морально-психологічні навантаження на дитину. Позивач [PERSON] протягом 11 років приховувала від нього інформацію щодо місця проживання дочки, під час спілкування з ним принижувала його честь та гідність, що підтверджується наданими суду відеозаписами від 02 травня та 02 червня 2023 року. До подання [PERSON] до суду позовної заяви про позбавлення його батьківських прав, він сплачував аліменти на дитину, про що свідчить довідка ТОВ "Техенерготрейд", заборгованість по сплаті аліментів утворилася під час тимчасової втрати ним роботи, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-5 і довідкою від Державного центру зайнятості. Згідно із рішенням суду від 17 січня 2014 року з нього стягнуто на користь позивача аліменти на дитину в розмірі частки його заробітку (доходу). Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва у період із січня 2017 року по 30 квітня 2018 року здійснено неправильно нарахування розміру аліментів, без урахування його місця проживання, середній заробіток визначено невірно, не враховано перебування на обліку центру зайнятості. Дочка [PERSON] від народження зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , власником якого є його (відповідача) матір та бабуся дитини [PERSON] , яка терпить незручності щодо неможливості розпоряджатися належним їй майном у вигляді продажу/обміну даного будинку. Враховуючи наведені вище обставини, відповідач [PERSON] вважає, що протиправні дії позивача [PERSON] перешкоджали йому тривалий час спілкуватися з дитиною, тому просив суд задовольнити його зустрічні позовні вимоги. 12 жовтня 2023 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні і спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у спілкуванні і вихованні дитини прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Усатенко Д.А. у судовому засіданні первісний позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві, просили суд позов задовольнити та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки він протягом тривалого часу, більше 12 років, життям і здоров`ям дитини не цікавився, матеріально дочку не утримував, можливістю налагодити контакт з дитиною не скористався, оскільки не мав взагалі наміру зустрічатися з дочкою. Зустрічний позов [PERSON] не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити, оскільки цей позов є безпідставним та необґрунтованим, будь-яких перешкод у спілкуванні з дочкою позивач відповідачу не чинила, оскільки протягом тривалого часу [PERSON] не мав жодного бажання спілкуватися з дитиною, життям дочки з 2012 року він не цікавився, жодних доказів наявності у нього перешкод у спілкуванні з дитиною не надано, лише після подачі [PERSON] до суду позову про позбавлення його батьківських прав, відповідач став заявляти вимоги про спілкування з дитиною, яка свого батька не пам`ятає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на те, що у зв`язку із конфліктними відносинами з матір`ю дитини, він не мав можливості вільно бачитись з дочкою, протягом тривалого часу позивач приховувала від нього місце проживання дитини; не бажаючи створювати психологічні навантаження на дочку, він до правоохоронних органів щодо розшуку дочки не звертався, до органу опіки чи суду із вимогами про визначення способу участі батька у вихованні дитини теж не звертався. Третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу без присутності їх представника, висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , підтримує, оскільки відповідач від виконання батьківських обов`язків ухиляється, протягом останніх 11 років життям дочки він не цікавиться, жодної участі в житті дитини не приймав, матеріально дочку не утримував, є боржником зі сплати аліментів на дитину. З`ясувавши позицію учасників справи, думку дитини, заслухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 16 січня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області був зареєстрований шлюб між сторонами, позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , який розірваний рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2012 року, що набрало законної сили. [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , батьком якої у свідоцтві про народження зазначений відповідач [PERSON] (а. с. 8, 12). 11 січня 2017 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєструвала шлюб із [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а. с. 9). 17 січня 2014 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 361/11346/13-ц, що набрало законної сили, стягнуто із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 12). Із даного рішення суду вбачається, що у грудні 2013 року [PERSON] , на той час [PERSON] , звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на їхню малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки отриманого відповідачем заробітку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, вказуючи на те, що після розірвання 12 грудня 2012 року рішенням суду шлюбу між сторонами, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини їй не надає. Відповідач [PERSON] у суді проти задоволення даного позову про стягнення аліментів заперечував у повному обсязі, мотивуючи тим, що позивач не дає йому бачитися з їхньою спільною дитиною, тому вважає, що у такому випадку він не повинен сплачувати на користь матері дитини аліменти на дочку. 13 листопада 2014 року на виконання вказаного рішення суду про стягнення аліментів державним виконавцем Подільського районного управління юстицію у м. Києві було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (а. с. 23). Згідно із довідкою-розрахунком від 15 травня 2018 року № 454336098/5 державного виконавця Подільського районного управління юстицію у м. Києві заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів на дитину за період з 01 січня 2017 року по 30 квітня 2018 року становила 46100 грн. 25 коп. Із даного розрахунку вбачається, що за вказаний період відповідач [PERSON] жодного разу не сплатив аліменти (а. с. 16-17). 06 липня 2018 року постановами державного виконавця Подільського районного управління юстицію у м. Києві у зв`язку із наявністю зазначеної заборгованість по сплаті аліментів відповідачу [PERSON] було встановлено тимчасові обмеження у праві полювання, користування вогнепальною мисливською зброєю, керуванні транспортними засобами, а також встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межу України (а. с. 26-33). 10 липня 2018 року постановою державного виконавця Подільського районного управління юстицію у м. Києві виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на дочку [PERSON] передано за місцем проживання боржника до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (а. с. 21). Із розрахунку суми заборгованості у виконавчому провадженні № [NUMBER] вбачається, що станом на 01 квітня 2023 року заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів на дочку [PERSON] складає 117524 грн. (а. с. 69). Відповідно до розрахунку заборгованості у вказаному виконавчому провадженні станом на 01 травня 2024 року заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів на дочку [PERSON] становить 139711 грн. 17 коп. (а. с. 197-198). Із цього розрахунку суми заборгованості по сплаті аліментів на дитину вбачається, що відповідач [PERSON] у період із січня 2017 року по липень 2018 року та із жовтня 2021 року по квітень 2024 року аліменти на дитину на користь позивача [PERSON] не сплачував. 27 жовтня 2023 року вироком Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/9316/23 відповідач [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), та йому призначено покарання у виді 80 год. громадських робіт (а. с. 179-181). Із даного вироку суду вбачається, що [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, усвідомлюючи про необхідність виконання виконавчого листа, виданого 16 жовтня 2014 року Броварським міськрайонним судом Київської області, зобов`язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказаним вироком суду встановлено, що у період із жовтня 2021 року по теперішній час [PERSON] , маючи умисел на ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я, на роботу не влаштувався, на обліку у Броварській філії Київського обласного центру зайнятості не перебуває, за допомогою щодо працевлаштування він не звертався, про свої джерела доходів державного виконавця не повідомляв, аліменти на утримання дитини не сплачував, будь-якої іншої допомоги не надавав, тим самим добровільно не виконує рішення суду, допустивши заборгованість по аліментам. Заборгованість [PERSON] за несплату ним аліментів складає 141332 грн., що сукупно складає суму виплат за три місяці відповідних платежів. Також із цього вироку суду вбачається, що відповідач [PERSON] у присутності захисника Тетери Л.М. написав заяву про визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, тобто його злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Згідно із витягом з реєстру територіальної громади № 2024/013705836 від 12 листопада 2024 року, [PERSON] , [INFO] , у період із 28 листопада 2009 року по 18 вересня 2024 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 238), що свідчить про те, що після пред`явлення [PERSON] позову про позбавлення батьківських прав та в ході розгляду даної справи дочку сторін [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання батька. Відповідно до довідки, виданої в.о. директора середньої загальноосвітньої школи № 13 ім. І.Хитриченка міста Києва від 12 квітня 2023 року № 01-26/34, [PERSON] із 2015 року навчається у даній школі з першого класу, має високий рівень знань з усіх предметів. Карину виховує мати [PERSON] , систематично відвідувала батьківські збори, цікавиться шкільним життям та успіхами дочки. Батько дитини [PERSON] не співпрацює з класним керівником, не цікавиться шкільними досягненнями та успіхами дочки, не відвідує батьківські збори (а. с. 68). Третя особа у справі Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України надав суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , (а. с. 111-113). Із даного висновку Органу опіки та піклування вбачається, що дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] у місті Києві, навчається з першого класу у середній загальноосвітній школі № 13 ім. І.Хитриченка міста Києва, зарекомендувала себе як старання учениця. Матір дитини [PERSON] цікавиться шкільним життям та успіхами дочки. Батько дитини [PERSON] шкільним життям дочки не цікавиться, є боржником зі спати аліментів, станом на березень 2023 року заборгованість за аліментами складає 117524 грн., від виконання своїх батьківських обов`язків самоусунувся, протягом останніх 11 років життям дочки він не цікавиться, не бере жодної участі у житті дитини, матеріально не забезпечує, проти позбавлення його батьківських прав заперечує, на засідання комісії не з`явився. Свідок [PERSON] у суді показала, що є рідною сестрою позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] ніякої участі у житті дочки [PERSON] не приймає із 2012 року, аліменти на дитину він не сплачує, [PERSON] утримує мати дитини [PERSON] . Свідок [PERSON] у суді показала, що вона є хресною матір`ю дитини [PERSON] , спілкується із нею, вітає з днем народження, остання нічого не знає про свого біологічного батька, більше 10 років батько дитини, відповідач [PERSON] ніякої участі в житті його дочки [PERSON] не приймає, останній раз бачив дитину у 2012 році у місті Бровари Київської області. Неповнолітня [PERSON] у присутності психолога в суді показала, що із відповідачем [PERSON] , її біологічним батьком, спілкуватися вона не бажає, у такому спілкуванні сенсу вона не бачить, оскільки останній ніякої участі в її житті не приймав та її життям не цікавився, для неї він є зовсім чужою, незнайомою людиною. Своїм батьком вона вважає [PERSON] , чоловіка матері [PERSON] , який виховував та утримував її матеріально. Свідок [PERSON] у суді показала, що у 2017 році до неї звернувся [PERSON] щодо нарахованої великої заборгованості по аліментах на дочку, вона порадила йому звернутися до позивача [PERSON] , у 2023 році остання не давала батькові можливості бачити дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст. 18 Конвенції закріплено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-III) визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. ч. 1, 7, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом норм ч. ч. 2, 3 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками. Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17. Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 зазначив, що суд на перше місце ставить "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 вказав, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. Аналогічний за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, у якій зазначено, що лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 зробив висновок про те, що свідоме, тривале (близько п`яти років) ухилення батька від виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини, що призвело до відсутності психоемоційного зв`язку між батьком та дитиною, адаптованість дитини до відносин у сім`ї із новим чоловіком матері є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав. У ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 225/2468/21 звернув увагу, що дитина є суб`єктом права і, незважаючи на неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав, до основних із яких належить право, із досягненням відповідного рівня соціального та особистісного розвитку (достатнього рівня розуміння), вільно висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя, та право бути почутою будь-яким органом чи особою, уповноваженою на вирішення цих питань. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із позовом, як на підставу позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] посилалася на те, що останній злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання їхньої дитини, тривалий час (більше 10 років) не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дочки, не спілкується із дитиною, не дбає про неї, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Отже, правовою підставою для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав позивач [PERSON] визначила п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Суд встановив, що із 2012 року відповідач [PERSON] до органу опіки та піклування або суду з приводу усунення перешкод у вихованні дочки [PERSON] , [INFO] , не звертався, як батько дитини він повністю фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки, із 2012 року після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] , матір`ю дитини, із дочкою [PERSON] він не спілкувався, життям, здоров`ям і навчанням дитини не цікавився, про фізичний і духовний розвиток дочки відповідач не піклувався, доступу до культурних та інших духовних цінностей не надавав, належним чином матеріально дитину він не утримував, що свідчить про свідоме ухилення відповідача [PERSON] протягом тривалого часу від виконання ним своїх батьківських обов`язків відносно його дочки [PERSON] , [INFO] . Суд вважає, що саме бездіяльність відповідача призвела до розриву зв`язків між ним та його дочкою. Доводи відповідача [PERSON] відносно того, що матір дитини, позивач [PERSON] протягом усього часу перешкоджала йому у можливості спілкування з дочкою [PERSON] та догляду за нею, приховувала від нього місце проживання дитини, суд до уваги не приймає, оскільки належних і достатніх доказів на підтвердження цих обставин відповідачем [PERSON] суду не надано. На виконання вимог ст. 171 СК України судом у присутності психолога з`ясовано думку дитини - дочки сторін [PERSON] , [INFO] , яка у суді пояснила, що відповідача [PERSON] вона не знає, він для неї є зовсім чужою людиною, своїм батьком сприймає чоловіка її матері [PERSON] , який виховував та утримує її матеріально. Спілкуватися із біологічним батьком [PERSON] вона не бажає. Відповідач [PERSON] у суді підтвердив той факт, що з 2012 року він із дочкою [PERSON] не спілкується, життям і здоров`ям дитини не цікавився. Таку свою поведінку пояснював тим, що не хотів психологічно травмувати дитину. Підтвердив у суді відповідач [PERSON] також і той факт, що до органу опіки та піклування чи суду для захисту своїх прав як батька щодо участі у вихованні дочки [PERSON] та усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини, визначення йому часу для спілкування з дочкою [PERSON] він не звертався, що свідчить про самоусунення відповідача [PERSON] від виконання ним своїх батьківських обов`язків відносно його дочки [PERSON] . Судом встановлено, що лише після пред`явлення [PERSON] до суду позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , відповідач став намагатися вчиняти певні дії щодо спілкування із дочкою [PERSON] , яка фактично свого біологічного батька не пам`ятає. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 30 червня 2020 року у справі "Ilya Lyapin v. Russia" (заява № 70879/11) зазначив, що у травні 2011 року районний суд позбавив заявника батьківських прав щодо його сина [PERSON] , 2001 року народження, оскільки заявник не проживав разом із В. з квітня 2003 року, тобто з часу розлучення зі своєю колишньою дружиною [PERSON] ; він не брав участі у вихованні сина з 2004 року; лише час від часу надавав хлопчику фінансову підтримку. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між заявником і [PERSON] були втрачені, хлопчик сприйняв іншу особу - [PERSON] (нового чоловіка матері) як свого батька. За таких обставин суд визнав, що позбавлення заявника батьківських прав відповідало найкращим інтересам дитини. ЄСПЛ визнав дивним, як підкреслили національні суди, що заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів щодо спілкування з дитиною. У цій справі саме власна бездіяльність заявника призвела до втрати зв`язків між ним та його сином, і, як видається, була поштовхом до ухвалення рішення не на його користь у національному провадженні. Позбавлення заявника батьківських прав призвело лише до анулювання правових відносин між заявником та його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих стосунків між ними протягом семи років до прийняття такого рішення, не можна стверджувати, що це негативно вплинуло на такі відносини. Згідно із ч. ч. 8, 10 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. У ст. 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON] , [INFO] , з`ясувавши думку дитини, враховуючи, що із 2012 року відповідач [PERSON] фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки [PERSON] , суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON] [INFO] , доведений у суді, тому підлягає задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідач [PERSON] , звертаючись до суду із зустрічним позовом про зобов`язання не чинити йому перешкоди у вихованні і спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у спілкуванні і вихованні дитини, на обґрунтування зустрічних позовних вимог додав до зустрічної позовної заяви такі докази: скріншот його повідомлення дитині в мережі Instagram у 2020 році, зі змісту якого вбачається, що відповідач вітає дочку [PERSON] з Днем народження, вказуючи про те, що він завжди пам`ятав про дитину та надіявся на зустріч, зазначає також про те, що якщо дочка бажає у нього щось запитати, може сміливо набирати його (відповідача) номер [NUMBER]; також вказує, що дитина може знайти його у мережі фейсбук, оскільки він ні від кого не ховається; після чого вибачається, що потурбував дитину; копію домової книги щодо реєстрації місця проживання дитини; довідку форми ОК-5 щодо доходів відповідача [PERSON] ; флеш накопичувач із записами його розмов із позивачем [PERSON] по телефону 02 травня та 02 червня 2023 року (а. с. 141-152). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Надані відповідачем [PERSON] докази жодним чином не підтверджують обставин, що позивач [PERSON] після розірвання рішенням суду від 12 грудня 2012 року шлюбу між сторонами чинила йому як батькові дитини будь-які перешкоди у спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] . Більш того, судом встановлено, що лише після подачі [PERSON] до суду позову про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, останній став намагатися вчиняти якісь дії щодо спілкування з дитиною. Оскільки належних і допустимих доказів того, що позивач [PERSON] чинила відповідачу [PERSON] перешкоди у спілкування з дочкою [PERSON] суду не надано, зустрічний позов задоволенню не підлягає. При подачі до суду позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп., вказана сума судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved