Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Гудима Тетяна Володимирівна, звернулися до суду із заявою в якій просили встановити факт смерті [PERSON] та [PERSON] на території російської федерації, які є батьками [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви зазначили, що 07 грудня 1991 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20240816-1292 від 16.08.2024 року [PERSON] ( [INFO] ), військовослужбовець ЗСУ, солдат 7 запасної роти резерву, В/Ч [NUMBER] , 16.05.2024 р. набув статусу особи зниклої безвісти у зв`язку участю в бойових діях поблизу м. Бахмут, Донецької області. 03.04.2025 року № 03-04/25ЗА було направлено адвокатський запит від адвоката Гудими Тетяни Володимирівни в інтересах [PERSON] до військової частини [NUMBER] щодо виплати грошового забезпечення, належного зниклому безвісти [PERSON] , його родині. 10 квітня 2025 року № 1/356 від військової частини [NUMBER] надійшла відповідь на адвокатський запит від 03.04.2025 року № 03-04/25ЗА. Відповідно до змісту цієї відповіді, з 17.11.2022 року [PERSON] було оголошено виплату належного грошового забезпечення та додаткової винагороди [PERSON] , у зв`язку з тим, що [PERSON] набув статусу особи зниклої безвісти. Зазначене також можна підтвердити наказом командира військової частини [NUMBER] № 61 від 02.03.2023 року та актом комісії щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям (сім`ям) зниклих безвісти та захоплених в полон № 7 від 25.02.2023 року. Також наказом командира військової частини [NUMBER] від 07.03.2025 року № 68 оголошено виплату належного грошового забезпечення та додаткової винагороди [PERSON] - дружині [PERSON] у розмірі 16,67 % грошового забезпечення військовослужбовця з 01.02.2025 (акт комісії щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям (сім`ям) зниклих безвісти та захоплених в полон від 07.03.2025 р. № 3). З 01.02.2025 року по теперішній час громадянка [PERSON] отримує 16,67 % грошового забезпечення належного [PERSON] . Належні, але не виплачені, кошти [PERSON] знаходяться на депонованому рахунку. Військова частина [NUMBER] у своїй відповіді повідомила заявницю, що відповідно до внесених змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі відсутності особистого розпорядження грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. [PERSON] не має можливості отримати належний розмір грошового забезпечення та додаткової винагороди [PERSON] через відсутність підтвердження факту смерті батьків її чоловіка, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 21.04.2025 року прийнято заяву в провадження судді та відкрито провадження за правилами окремого позовного провадження. Представниця заявниці та заявниця в судове засідання призначене на 23.06.2025 року не з`явилися надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, притримали заявлені вимоги. В судовому засіданні 29 травня 2025 року підтримали вимоги заяви, просили їх задовольнити. [PERSON] під присягою підтвердила обставини викладені у заяві. Представниця ПОКРОВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ КРИВОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М.ОДЕСА) просили проводити судові засідання без їх участі з урахуванням заперечень, які подані 15.05.2025 року. В своїх запереченнях просили відмовити в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення в повному обсязі. Зазначають, що заявниця просить встановити факт смерті батька її зниклого чоловіка - [PERSON] , [INFO] , тоді як факт його смерті вже зареєстровано [INFO] в м. Хасавюрт, Республіка Дагестан, російської федерації. Що стосується матері її зниклого безвісти чоловіка - [PERSON] , жодних доказів, як вірогідно свідчать про її смерть у точно визначений час та за певних обставин заявниця не надає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є рідною сестрою [PERSON] . Їх батько помер [INFO] , а мати [INFO] . Є лише копія свідоцтво про смерть батька, щодо матері жодні документи не збереглись. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов наступного. 07 грудня 1991 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 07 грудня 1991 року зроблено відповідний актовий запис № 1329, та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 07.12.1991 року (а.с. 13). [PERSON] народився [INFO] , батьками значаться: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20240816-1292 від 16.08.2024 року [PERSON] ( [INFO] ), військовослужбовець ЗСУ, солдат 7 запасної роти резерву, В/Ч [NUMBER] , 16.05.2024 р. набув статусу особи зниклої безвісти у зв`язку участю в бойових діях поблизу м. Бахмут, Донецької областіВідповідно довідки про смерть № С-09123 від 27.08.2024 місце смерті [PERSON] - Російська Федерація, Краснодарський край, м. Краснодар, дата і місце смерті - [INFO] (а.с.14) Батько зниклого чоловіка заявниці - [PERSON] , який народився [INFO] , помер [INFO] , факт його смерті зареєстровано [INFO] в м. Хасавюрт, Республіка Дагестан, російської федерації, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с. 20). За правилами ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті. При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження № 61-1370св22. За положеннями статті 49 ЦК України актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно із ч. 1 та п. 2 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Статтею 317 ЦПК України, встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року №1064. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Подія смерті батьків чоловіка заявниці, відбулася на території іноземної держави, яка не відноситься до території на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або до тимчасово окупованої території України, а тому в даному випадку Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не може бути застосований. За пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. В силу статті 2 Конвенції, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (ConventiondelaHayedu 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року зупинено дію Мінської конвенції 1993 року. Отже, наразі у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією. Водночас, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» було установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13травня 2022 року у справі № 478/1072/21,від 09квітня 2024року у справі № 143/664/23 та 15серпня 2024 року у справі № 643/8133/23 у якій у заявника також був відсутні оригінал свідоцтва про смерть виданий на території рф. Звертаючись до суду в порядку окремого провадження, [PERSON] просить встановити факт смерті, зокрема, [PERSON] , який помер на території ДАГЕСТАНСЬКОЇ АВТОНОМНОЇ РАДЯНСЬКОЇ СОЦІАЛІСТИЧНОЇ РЕСПУБЛІКИ, про що видано свідоцтво про смерть. Оскільки свідоцтво про смерть видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої помер батька чоловіка заявниці, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті [PERSON] в порядку окремого провадження та повторного видачі свідоцтва відсутні. Заявниця не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть, видане компетентними органами іноземної держави при вирішенні питань щодо здійснення інших юридично значущих дій. Зважаючи, що заявником не надано доказів неможливості відновити свої права у інший спосіб, ніж встановлення факту смерті, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви. Повторна реєстрація смерті особи, законодавством України не передбачена. Суд не може підміняти державний орган, приймаючи рішення, та вирішувати питання, які належать до компетенції іншого суб`єкта владних повноважень. Щодо встановлення факту смерті [PERSON] на території російської федерації, яка є матір`ю [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 1 статті 76, частина 1 статті 77 та статті 80 ЦПК України). Як зазначав у своїх постановах Верховний Суд, зокрема від 26.04.2023 у справі №337/3725/22, від 29.03.2023 у справі №753/8033/22, підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути зокрема письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/ довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю. Єдиним доказом на який посилається на підтвердження своєї заяви в частині смерті [PERSON] підтверджується показаннями одного свідка, що не є достатнім для встановлення відповідного факту. Заявниця посилається, що встановлення цього факту їй необхідно для отримання грошового забезпечення. Пункт 3 Порядку №884 передбачає заявочний принцип з наданням документів. Відповідно до п.3 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини. За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення." Вищезазначений закон було прийнятий на виконання Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і його метою є удосконалення норми та порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей, з урахуванням численних запитів від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, народних депутатів України, командирів військових частин та особисто від членів сімей військовослужбовців. Проект Закону розроблено на виконання доручення Віце-прем`єр міністра України - Міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13.10.2023 №8785/8/1-23, оскільки норма щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей була неефективною, зокрема у визначеному колі членів сімей та чинного порядку черговості отримання ними грошового забезпечення. Оскільки, коло членів сімей військовослужбовця у діючій раніше редакції Закону обумовлює ситуацію, коли батьки та інші особи, основне джерело спільних доходів у яких, - грошове забезпечення військовослужбовця та які потребують його захисту, втрачають право на отримання зазначеного грошового забезпечення, а сам військовослужбовець, повернувшись із полону, залишається без необхідних засобів для відновлення, реабілітації та інколи з боргами (комунальні послуги, орендна плата). Нова редакція повністю узгоджується із Конституцією України та правовим висновкам Конституційного Суду, адже завдяки цьому законопроекту після повернення зниклий безвісти військовослужбовець зберігає за собою 50% належного йому грошового забезпечення, яке він набув, виконуючи конституційний обов`язок із захисту Батьківщини, надважкі завдання із відсічі та стримування збройної агресії російської федерації, захисту суверенітету та територіальної цілісності України. Зазначений закон прийнято саме згідно вимог принципу соціальної справедливості, так як 50% його грошового забезпечення повністю розподіляється між найближчими родичами зниклого безвісти військовослужбовця та 50% залишається на його рахунках з метою забезпечення йому гідного рівня для життя після повернення додому та забезпечення його базових потреб. Так як у разі виплати 100% грошового забезпечення його найближчим родичам, військовослужбовець залишається ні з чим по поверненню додому. Водночас, родичі та сім`я зберігають за собою право на спадщину збережених на рахунках військовослужбовця грошові кошти у разі визнання його загиблим. Отже, заявниця не позбавлена права звернутись до суду щодо оскарження виплати грошового забезпечення. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: dismissed