Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, також подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить визначити місце проживання доньки [PERSON] , 2011 року народження та сина [PERSON] , 2015 року народження разом з їх батьком [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що через взаємне непорозуміння їхня сім`я розпалася та сторони перестали підтримувати подружні відносини. Оскільки, подружні стосунки неможливо поновити та шлюб носить формальний характер, просив шлюб між ними розірвати. Одночасно, просив суд визначити місце проживання дітей разом із ним. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог підтримав повністю та просив позов задовольнити. Пояснив, що діти дійсно проживають з ним та перебувають на його утриманні, а шлюб просив розірвати. Відповідачка в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала проти їх задоволення та підтвертила той факт, що діти дійсно проживає разом із батьком. Представник заінтересованої особи служби у справах дітей Трускавецької міської ради подала клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами, Почаєвицькою сільською радою Дрогобицького району Львівської області, 16.07.2010 року було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №02. За час проживання спільно у шлюбі у них народилося двоє дітей донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] та [NUMBER] . З позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог встановлено, що останні роки між позивачем та відповідачкою шлюбно-сімейні стосунки не складаються та фактично припинилися, в них немає спільних інтересів, різні погляди на вирішення сімейних, побутових проблем. Постійні сварки на матеріальних благах. Сторони фактично втратили взаємозв`язок у спілкуванні, жоден з них не бажає зберегти сімейні відносини та вже більше п`яти років вони проживають окремо. Повне відчуження\~одне від\~одного,\~яке виникло\~на підставі\~кардинальної різниці\~в поглядах\~на сімейне\~життя,\~фактично призвело\~до припинення\~подальшого спільного\~подружнього життя,\~збереження шлюбу\~на сьогодні\~є недоцільним\~та суперечить\~їхнім інтересам.З часу як сторони фактично, почали проживати окремо, то їхні спільні діти фактично залишились проживати з бабусею (батьками [PERSON] ). З часом [PERSON] все рідше почала навідуватись до дітей, коли позивач приїздив до них, то теща казала, що вони порозбігались, а діти нікому не потрібні. Облаштувавши належні умови проживання, позивач в січні 2022 року забрав дітей до себе і з ними фактично до сьогодні проживає разом, повністю їх утримує, виховує, піклується про їх здоров`я та соціальний розвиток. Відповідачка, фактично свідомо усунулася від покладених обов`язків матері визначених Сімейним кодексом України в частині виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей, що виражається в повному ігноруванні їх, не бачиться з ними, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, здоров`я, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом встановлено, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить\~ інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати. Що стосується позову в частині визначення місця проживання дитини, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Згідно Акта обстеження умов проживання здійсненого комісією Служби у справах дітей Трускавецької міської ради від 01.04.2025 року вбачається що за адресою: [ADDRESS] дійсно, фактично проживають [PERSON] та його діти - донька [PERSON] , 2011 року народження та син [PERSON] , 2015 року народження. Згідно вказаного акта, діти виховуються в любові, батько створив всі умову для їх навчання та проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 4 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, вважає за можливе визначити місце проживання дитини з батьком, оскільки зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у вихованні дітей є важливою, та, останніми, як батьками неповнолітньої дитини, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання дітей. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з батьком, що не позбавляє матір права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь в її утриманні та вихованні. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved