Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-19 00:00:00

Позиції позивача та відповідача, інших учасників справи У березні 2025 року до Київського районного суду м.\~Одеси з позовом звернулася [PERSON] (далі також позивач) до своєї доньки [PERSON] (далі також відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] зазначила, що позивач наразі є пенсіонеркою та мешкає за адресою: [ADDRESS] .Разом з нею у цій квартирі зареєстрована та фактично проживає її донька [PERSON] , 1968 року народження. Онучка [PERSON] , 1988 року народження, зареєстрована за цією ж адресою, але з початку повномасштабного вторгнення РФ виїхала за кордон. Інша донька позивача [PERSON] , 1975 року народження, зареєстрована за цією ж адресою, але з 2014 року виїхала з квартири та наразі має інше постійне місце проживання. З цього часу позивач та відповідач відносини не підтримують. Де наразі проживає відповідач їй невідомо. У квартирі позивача речі відповідача відсутні. Позивач та її старша донька самі утримують житло, сплачують комунальні послуги, зокрема і за відповідача. Їхнім життям відповідач не цікавиться. Відтак остання втратила інтерес до цього житла та, відповідно, право на користування ним. Означені обставини стали підставою для звернення з цим позовом до суду. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Заяви та клопотання учасників справи У судовому засіданні, 08.05.2025, представником позивача заявлено клопотання про витребування інформації з Державної прикордонної служби України про перетин кордону [PERSON] . Ухвалою суду від 08.05.2025 вказане клопотання задоволено. Водночас судом залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Київську районну адміністрацію Одеської міської ради. У судовому засіданні, 29.05.2025, представник позивача підтримала раніше заявлене клопотання про виклик свідків. Ухвалою суду від 29.05.2025 вказане клопотання задоволено. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 21.04.2025 справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 08.05.2025, яке відкладалося на\~29.05.2025.\~ Ухвалою суду від 29.05.2025 підготовче провадження закрито. Справу призначено до розгляду по суті на 18.06.2025. У судовому засіданні, 18.06.2025, представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлена, до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Фактичні обставини справи Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом установлено, що житло за адресою: [ADDRESS] , наразі не приватизоване. Останнє відноситься до громадського (комунального) житлового фонду м. Одеса. Відповідно до договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду №\~622/20-кв від 20.11.2020, укладеного між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради (наймодавець) та [PERSON] (наймач), позивачеві та членам її сім`ї передано у безстроковий найм житло за адресою: [ADDRESS] .\~ Згідно з довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №\~П4-29608-ф/о від 07.02.2025 за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підтвердження фактичного непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року представником позивача надані: -\~комісійний акт про непроживання особи за місцем реєстрації б/н від 01.03.2025, підписаного членами комісії та головою ОСББ «ОСИП» Осіповим Ю.В., відповідно до якого за адресою: [ADDRESS] ,\~зареєстрована,\~але з\~2014\~року фактично\~не проживає\~ [PERSON] ,\~1975\~року народження;\~ \~ \~ \~ \~- аналогічний комісійний акт від 14.06.2025; -\~відповідь на адвокатський запит Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Одеській області №\~5558-2025 від 10.02.2025, відповідно до якої за період з 01.01.2024 по 01.02.2015 викликів на телефонний номер «102» від [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , не надходило; -\~відповідь на адвокатський запит Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр №\~20» Одеської міської №\~01-10/111 від 10.02.2025, відповідно до якої за період з 01.01.2024 по 01.02.2015 [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до лікарів закладу не зверталася; -\~відповідь на адвокатський запит Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №\~11» Одеської міської №\~01-83/428 від 13.02.2025, відповідно до якої за період з 01.01.2024 по 01.02.2015 [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до лікарів закладу не зверталася; -\~відповідь на адвокатський запит Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №\~10» Одеської міської №\~293 від 13.02.2025, відповідно до якої за період з 01.01.2024 по 01.02.2015 [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до лікарів закладу не зверталася. Допитані в судовому засіданні як свідки голова ОСББ «ОСИП» [PERSON] та сусід позивача по будинку [PERSON] повідомили, що [PERSON] , 1975 року народження, приблизно з 2014 року не проживає разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Де наразі та з ким мешкає [PERSON] їм невідомо. Комунальні послуги за житло сплачує позивач [PERSON] . Проаналізувавши показання свідків суд зазначає, що їх показання є послідовними, такими, що узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами та в своїй сукупності підтверджують факт тривалого (з 2014 року) непроживання відповідача за вказаною адресою. Мотиви прийнятого рішення Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.\~1 ст.\~2 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1,\~2 ст.\~15 ЦК України). Згідно з ч.\~4 ст.\~9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами 1 та 2 ст.\~61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ст.\~64 ЖК України). Відповідно до ст.\~71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч.\~1). Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (ч.\~2). Відповідно до приписів ч.\~3 ст.\~71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1)\~призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (ч.\~4). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.\~72 ЖК України). З кумулятивного аналізу зазначених приписів ЖК України логічно випливає, що підставою для відмови у позові про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є наявність на стороні відповідача поважної(них) причини, передбачених ч.\~3 ст.\~71 ЖК України. Як установлено у судовому засіданні, починаючи з 2014 року відповідач виїхала з квартири за адресою: [ADDRESS] , та тривалий час (більше 10 років) мешкає в іншому місці. Відносини з рідними не підтримує. Плату за комунальні послуги не вносить. Відтак, має місце свідома поведінка відповідача, яка свідчить про втрату нею інтересу до вказаного жилого приміщення. Наявність поважних причин непроживання на стороні відповідача судом не встановлено. Згідно з ч.\~1 cт.\~8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.\~1 ст.\~129 Основного Закону). Аналогічний припис закріплений у ч.\~1 ст.\~10 ЦПК України. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинно відповідати критеріям правомірності втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність наявності в сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням викладеного суд відмічає, що позбавлення відповідача права на користування житлом, в якому остання не проживає більше 10 років, є виправданим втручанням держави у право особи мирно володіти своїм майном та реалізації права на житло. Указане втручання є співмірним до приватного інтересу позивача та членів її сім`ї на використання свого житла у спосіб, обумовлений між ними, безвідносно до інтересів та побажань відповідача, яка тривалий час не проживає за місцем реєстрації та втратила інтерес до цієї квартири як до свого житла. Водночас суд зауважує, що Пленум Верховного Суду України в п.\~15 Постанови №\~9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.\~33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Указані висновки Верховного Суду України кореспондуються з положеннями ст.\~2,\~3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з яких випливає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З урахування викладеного, в суду є достатні підстави визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за критерієм тривалої відсутності без поважних причин. Висновки суду Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.\~1 ст.\~76 ЦПК України). Відповідно до ч.\~1,\~4 ст.\~82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). При оцінці доказів у цивільній справі суд застосовує стандарт доказування як «перевага більш вагомих доказів» (баланс ймовірностей), коли висновок про існування cтверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним (переконливим), аніж протилежний. Натомість застосування надмірного стандарту доказування є ознакою свавільності судового рішення, що може призвести до порушення права на справедливий суд. Отже,\~проаналізувавши заяви\~по суті\~справи та\~надані сторонами\~докази на\~їх підтвердження\~у поєднанні\~із застосованими\~нормами права,\~враховуючи мотиви,\~покладені в\~основу рішення,\~суд доходить\~висновку,\~що позивачем\~доведено перед\~судом належними\~та допустимими\~доказами факт\~тривалої відсутності\~(непроживання)\~ [PERSON] за місцем свої реєстрації без поважних причин, що є достатньою підставою для прийняття рішення про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. При цьому позбавлення права користування жилим приміщенням, за викладених вище обставин, не буде нести для відповідача надмірний тягар, оскільки остання має інше постійне місце проживання та втратила інтерес до означеного місця проживання як свого житла. Іншого перед судом не доведено. Судові витрати За приписами ч.\~1,\~3 ст.\~133 ЦПК України, судові витати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу. Судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved