Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

09.12.2024\~до Холодногірського районного суду м.Харкова звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладеного в\~7142\~РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між [PERSON] , від імені якої за дорученням діяв [PERSON] та [PERSON] ; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb»,\~\~тип легковий седан, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] »,\~2006\~року; зобов?язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за [PERSON] реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb»,\~\~тип легковий седан, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] »,\~2006\~року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона з 18.10.2003\~року по 09.08.2024 перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] . Під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти у вересні\~2018\~ було придбано автомобіль марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006\~р., свідоцтво про реєстрацію Т3 [NUMBER] , видане ТСД\~6350\~від 18.09.2018. Титульним власником даного автомобіля була позивач. 11.11.2022\~на даний транспортний засіб позивачем по справі було видано довіреність на ім?я [PERSON] на право експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду). 09 серпня\~2024\~р. рішенням Ленінського районного суду м. Харкова шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Згодом позивач дізналась, що на підставі договору купівлі-продажу №7142/2023/4016382, укладеному в ТСЦ\~7142\~та доручення на ім?я [PERSON] , виданого приватним нотаріусом Жовнір В.В., автомобіль був проданий [PERSON] - [PERSON] , яка є його мамою. Ціна автомобіля відповідно до п.3 вказаного договору складає\~231 668\~грн. Позивач вважає, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу не призвело до реального настання правових наслідків, передбачених укладеним правочином, а саме фактичного переходу до покупця володіння та користування транспортним засобом, оскільки [PERSON] є особою, яка не має посвідчення на право керування транспортними засобами. Даний факт підтверджується відповіддю на адвокатський запит від регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській Кіровоградській областях №31-31\~від 20.11.2024\~р. Зазначає, що договір купівлі- продажу укладався з єдиною метою - «вивести» дайно майно з режиму спільної сумісної власності подружжя. Про фіктивність вказаного правочину свідчить також той факт, що автомобіль марки Skoda Superb тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006\~р. залишився в користуванні [PERSON] . З огляду на викладене, звертає увагу суду на той факт, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружню на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У зв`язку з порушенням її права на спільне майно подружжя, вимушена звернутися до суду та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладений в\~7142\~РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між [PERSON] , від імені якої за її дорученням діяв [PERSON] , та [PERSON] , застосувати наслідки недійсності правочину. Ухвалою Холодногірського районного суду м.Харкова від 13.12.2024 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які 16.12.2024 позивачем усунуто (Т.1 а.с.21-22, 58-79). Ухвалою суду\~від 19.12.2024\~прийнято до\~розгляду в\~порядку загального\~позовного\~провадження позовну\~заяву [PERSON] \~до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~Регіональний сервісний\~центр ГСЦ\~МВС у\~Вінницькій,\~Черкаській та\~Кіровоградський областях\~про визнання\~недійсним договору\~купівлі-продажу\~транспортного засобу,\~призначено підготовче\~судове засідання\~(Т.1\~а.с.80-81). Одночасно з позовною заявою до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, в якій [PERSON] просить суд накласти арешту на автомобіль марки «Skoda Superb», 2006 року випуску, тип - легковий седан з номером шасі [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] ». Ухвалою суду від 11.12.2024 заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику (Т.1, а.с. 30-31). 16 грудня 2024 до суду звернувся представник позивача - адвокат Жушман М.В. з заявою про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме: відчужувати в будь-яких спосіб автомобіль марки «Skoda Superb», 2006 року випуску, тип - легковий седан, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] » (Т.1 а.с.33-37). Ухвалою суду\~від 19.12.2024\~заяву [PERSON] \~про забезпечення\~позову задоволено,заборонено відчуження та розпорядження транспортним засобом марки «Skoda Superb», 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузова (шасі,рама) [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] », який на підставі договору купівлі-продажу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023 належить [PERSON] , до вирішення справи по суті та набрання законної сили рішення суду у даній справі (Т.1 а.с.53-54). 09.01.2025 до Холодногірського районного суду м.Харкова від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] (на той час дружиною) на ім?я [PERSON] було видано нотаріальну довіреність від 11 листопада\~2022\~року №\~2055, засвідчену приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., якою дружина уповноважила [PERSON] та [PERSON] незалежно один від одного експлуатувати, керувати, ремонтувати, та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний [PERSON] на підставі свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 року, автомобіль марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, номер maci [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана на один рік та дійсна до одинадцятого листопада дві тисячі двадцять третього року. Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна. Дана довіреність складалася та завірялася нотаріусом під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Даною довіреністю уповноважено [PERSON] , крім того на продаж автомобіля марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , виданого ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 року, в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане. реєстраційний номер, тобто зазначено конкретне рухоме майно з ідентифікаційними складовими даного транспортного засобу на його продажу. В довіреності зазначено «Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна», тобто [PERSON] даною довіреністю надала свою письмову згоду на продаж конкретного автомобіля з його ідентифікаційними складовими. Отже, довіреність була реальною, укладена в зареєстрованому шлюбі, майно визначене в довіреності перебувало в спільній сумісній власності подружжя, довіреністю визначено конкретне рухоме майно з його ідентифікаційними складовими, довіреністю надана згода - «з текстом згодна». Крім того, відповідач звертає увагу суду, що чинне законодавство України не містить затвердженої форми нотаріальної згоди, а отже видана [PERSON] нотаріальна довіреність з ідентифікацією осіб, майна, строком дії, конкретних дій щодо конкретного майна, згоди і є письмовою згодою згідно до норм СК України та ЦК України. Позивач була титульною власницею оскаржуваного автомобіля і надання окремої письмової згоди «сама собі» на його продаж не передбачено чинним законодавством України, а отже і видавалася Позивачем нотаріальна довіреність, як письмова згода Відповідачу 1 на продажу вищезазначеного транспортного засобу. Так, 25.08.2023\~на підставі договору купівлі-продажу\~7142/2023/4016382 транспортного засобу [PERSON] в особі [PERSON] , який діє на підставі доручення (нотаріальна довіреність від 11 листопада\~2022\~року №\~2055, засвідчена приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В.) продавця продала [PERSON] транспортний засіб марки Skoda Superb\~2006\~р., сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , номерний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , видане ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218. Звертає увагу суду, що автомобіль продавався в зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано зі спливом одного року після продажу, а позов подався після чотирьох місяців після розлучення. Таким чином, на підставі діючої нотаріальної довіреності, в якій зазначено конкретний транспортний засіб з його ідентифікацією та згодою одного з подружжя, [PERSON] , остання надала письмову згоду - уповноваживши [PERSON] на продаж автомобіля марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, номер масі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 року. Крім того, покупець [PERSON] знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та ознайомившись з нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди [PERSON] , як одного з подружжя - придбала вищезазначений транспортний засіб. Щодо відсутності водійського посвідчення у [PERSON] зазначають наступне. Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придбання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу недійсним чи фіктивним. Крім того, за кермом автомобіля їздить «цивільний» чоловік відповідача [PERSON] - [PERSON] , з яким [PERSON] разом проживають майже 20 років та ведуть спільне господарство. Крім того, в міру необхідності даним транспортним засобом користується і відповідач [PERSON] з дозволу [PERSON] , що не суперечить діючому законодавству України. Отже, договір купівлі-продажу автомобілю був реальним. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня\~2021\~року, справа №916/2813/18 (Т.1 а.с.97-101). 10.01.2025 до Холодногірського районного суду м.Харкова від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими Відзив обґрунтований тим, що дійсно 25.08.2023\~на підставі договору купівлі-продажу\~7142/2023/4016382 транспортного засобу [PERSON] в особі [PERSON] , який діяв на підставі доручення продавця, продала [PERSON] транспортний засіб марки Skoda Superb\~2006\~р., сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , номерний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію Т3 [NUMBER] , видане ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 (надалі-транспортний засіб, автомобіль). Договір оформлений та підписаний в сервісному центрі\~7142\~РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області №7142/2023/4016382 в присутності адміністратора [PERSON] , яка перевірила відповідність інформації внесеної до цього Договору документам, які надані сторонами Договору. Даний автомобіль було придбано на підставі нотаріальної довіреності, виданої [PERSON] на ім?я [PERSON] від 11 листопада\~2022\~року №\~2055, засвідченою приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., якою уповноважила останнього незалежно один від одного експлуатувати, керувати, ремонтувати, та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати. обміняти, здати в оренду) належний [PERSON] на підставі свідоцтво про реєстрацію Т3 [NUMBER] , виданого ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 року, автомобіль марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана на один рік та дійсна до одинадцятого листопада дві тисячі двадцять третього року. Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна. Отже, даною довіреністю Дмітрова Ю.В. уповноважила [PERSON] на продаж автомобіля марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 року в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначено конкретне рухоме майно з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продажу) даного транспортного засобу. Крім того, в довіреності зазначено «Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна», тобто [PERSON] даною довіреністю надала свою письмову згоду на продаж конкретного автомобіля з його ідентифікаційними складовими. Таким чином, відповідач [PERSON] знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та, ознайомившись з нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якій зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди [PERSON] , як одного з подружжя, відсутності перешкод згідно діючого законодавства України - придбала вищезазначений транспортний засіб. Що стосується відсутності водійського посвідчення у відповідача [PERSON] зазначила, що дійсно в неї відсутнє водійське посвідчення. Але, згідно ст. 41 Конституції України особа має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу) - оренда, позичка, надання в користування третім особам та інше). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу фіктивним. За кермом автомобіля пересувається «цивільний» чоловік [PERSON] , з яким відповідач [PERSON] разом проживає майже 20 років та веде спільне господарство Авто придбавалося нами за мої кошти для власних потреб сім?ї - поїздка до магазину, лікарні, аптеки, базару, спільних знайомих, родичів та інше. Крім того, за необхідності даним транспортним засобом користується також її син - [PERSON] , що також не суперечить діючому законодавству України. Щодо фіктивності правочину, Позивач посилається лише на один аргумент, що [PERSON] продав оспорюваний автомобіль [PERSON] , яка не має водійського посвідчення, для того щоб вивести» автомобіль з режиму спільної сумісної власності. Але, фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідач [PERSON] знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та ознайомившись з нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди [PERSON] , як одного з подружжя - придбала вищезазначений транспортний засіб. Так як згідно даної довіреності та волевиявлення довірителя, відповідач мала законні підстави на придбання даного транспортного засобу. Враховуючи дані норми закону та докази, які наявні в матеріалах справи, відповідач вважає, що відсутні підстави для поновлення за [PERSON] реєстрації оскаржуваного автомобіля (Т.1, а.с.141-146). 10 січня 2025 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях Шимко Б.В., через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення третьої особи щодо позову, відповідно яких згідно з положеннями частини 1 статті 34 Закону № 3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням видачі реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усі марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них транспортних засобів територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів ycix типів, марок і моделей, причепів, напівпричепі мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або формування в електронній формі, встановлюється «Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделе причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортні засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від вересня\~1998\~року №\~1388\~(далі - Порядок № 1388). Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власникам транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. У відповідності до положень названих нормативно-правових актів Позивачем 18.09.2018\~зареєстровано придбаний транспортний засіб Skoda Superb, TMBDL23U47B300206. Абзацом першим пункту 8 Порядку №\~1388\~передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб- нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб організаційно- розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняту з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також: правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкт транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також: вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. У відповідності до пункту 8 Порядку №1388\~документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери є, в тому числі, укладені та оформлені безпосередньо сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, н підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. 11.11.2022\~Позивачем видано на ім?я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою надано право експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися автомобілем Skoda Superb. В межах наявних повноважень [PERSON] 25.08.2023\~в ТСЦ №\~7142\~укладено договір купівлі - продажу автомобіля Skoda Superb з [PERSON] . За наслідком вчинення вказаного вище правочину право власності на автомобіль перейшло до [PERSON] . Як вбачається з викладеного та самим Позивачем не оспорюється дії ТСЦ МВС № 7142\~при проведенні перереєстрації транспортного засобу Skoda Superb, vinTMBDL23U47B300206\~на нового власника є законними та правомірними, оскільки відповідні дії вчинені на підставі повного комплекту документів та представником з належним обсягом повноважень. Пунктом 40 Порядку №\~1388\~встановлено, що у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація) транспортного - засобу проводиться скасування державної реєстрації. Таким чином, у разі визнання судом недійним правочину від 25.08.2023\~проведена державна перереєстрація буде скасована РСЦ ГСЦ МВС самостійно. Щодо зобов?язання Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за [PERSON] реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb» зазначає наступне. Пунктом 40 порядку №\~1388\~визначено випадки у яких проводиться скасування проведеної державної реєстрації, перереєстрації транспортного засобу. У разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація) транспортного засобу проводиться скасування державної реєстрації. Таким чином саме рішення суду про визнання правочину недійсним є підставою для - проведення операції по скасуванню перереєстрації транспортного засобу, яка має бути проведена РСЦ ГСЦ МВС. В той же час, на даний момент відсутнє як рішення суду про скасування реєстрації транспортного засобу за [PERSON] , так і про визнання недійсним правочину, укладеного 25.08.2023\~в ТСЦ №\~7142, отже РСЦ ГСЦ МВС не мало підстав для розгляду питання про скасування реєстрації. За таких обставин позовна вимога про зобов`язання РСЦ ГСЦ МВС поновити за [PERSON] реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb» є передчасною, оскільки може бути пред`явлена в порядку адміністративного судочинства тільки після бездіяльності РСЦ ГСЦ МВС за наслідком постановлення рішення про визнання недійсним правочину та не проведення скасування державної реєстрації самостійно. Окрім вказаного, вимога про зобов?язання РСЦ ГСЦ МВС вчинити дії є за своєю суттю самостійною позовною вимогою, задоволення якої має відбуватися в порядку встановленому процесуальним законодавством, зокрема така необхідність має доводитися Позивачем на підставі належних, допустимих та достовірних доказів та надавити можливість РСЦ ГСЦ МВС в статусі відповідача надавати свої заперечення проти таких вимог (Т.1, а.с.152-163, Т.2 а.с.55-69). Ухвалою суду від 27.01.2025 закрито підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, призначено справу до судового розгляду, викликано свідків (Т.1 а.с.205-206). 30 квітня 2025 до суду від представника відповідачів адвоката Франковського Є.В. надійшли письмові пояснення, відповідно яких зазначив, що спірний автомобіль марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, було продано (придбано) на підставі нотаріальної довіреності, виданої [PERSON] на ім?я [PERSON] від 11 листопада\~2022\~року №\~2055, засвідченою приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., якою уповноважила останнього незалежно один від одного експлуатувати, керувати, ремонтувати, та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний [PERSON] на підставі свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого ТСЦ\~6350\~від 18.09.20218 року, автомобіль марки Skoda Superb,\~2006\~року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана на один рік та дійсна до одинадцятого листопада дві тисячі двадцять третього року. Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна. Отже, [PERSON] , ознайомившись з повноваженнями, наданими даною нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якій зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди [PERSON] , як одного з подружжя, відсутності перешкод згідно діючого законодавства України - придбала вищезазначений транспортний засіб. Крім того, Позивач в судовому засіданні підтвердила, що усвідомлювала свої дії з приводу видачі нотаріальної довіреності на продаж автомобіля. Тобто, факт видачі даної довіреності на конкретну дію не оспорювався. Позивач до подання позовної заяви не зверталася на скасування даної довіреності. Оспорюваний автомобіль продавався в зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано зі спливом 1 (одного) року після продажу, я позов про визнання недійсним договору подався після 5 (п?ятьох) місяців після розлучення. Крім того, про це зазначала Позивач в судовому засіданні, що 05.07.2024\~ з додатку «ДІЇ» їй стало відомо про продаж авто, хоча дана інформація з приводу якихось змін в даному додатку оновлюється відразу. До червня\~2024\~року [PERSON] та [PERSON] підтримували шлюбні стосунки, брали спільну участь у вихованні сина, вирішували всі майнові та фінансові питання сім`ї, вели спільне господарство, а тому твердження Позивача про те, що їй не було відомо про намір Відповідача відчужити спірний транспортний засіб не відповідає дійсності. Грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї. Щодо відсутності у [PERSON] водійського посвідчення, зазначає, що згідно ст. 41 Конституції, кожен має право на розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а саме: володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придбання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу) - оренда, позичка, надання в користування третім особам та інше). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу фіктивним. За кермом автомобіля пересувається «цивільний» чоловік відповідача [PERSON] - [PERSON] , з яким вона разом проживає майже 20 років та веде спільне господарство. Авто придбавалося за її кошти для власних потреб сім`ї - поїздка до магазину, лікарні, аптеки, базару, спільних знайомих, родичів та інше. Крім того, по необхідності даним транспортним засобом користувався та користується її син [PERSON] , що також не суперечить діючому законодавству України. Крім того, факт користування [PERSON] з [PERSON] вищезазначеним автомобілем підтвердили свідки Відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Т.2 а.с.72-76). В \~судовому засіданні\~ позивач\~ [PERSON] \~та її представник\~просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладений в\~7142\~РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між [PERSON] , від імені якої за дорученням діяв [PERSON] та [PERSON] ; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb»,\~\~тип легковий седан, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] »,\~2006\~року; зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за [PERSON] реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb»,\~\~тип легковий седан, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. « [NUMBER] »,\~2006\~року випуску. Позивач в судовому засіданні пояснила, що добровільно надала нотаріально посвідчену довіреність чоловіку відповідачу [PERSON] на експлуатування, керування, ремонт та слідкування за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 [NUMBER] , виданого ТСД\~6350\~від 18.09.2018, автомобілем марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в. Її ніхто не примушував до вказаних дій. Зазначила, що усвідомлювала свої дії з приводу видачі нотаріальної довіреності на продаж автомобіля, який було продано згідно договору купівлі-продажу 25.08.2023. За час повномасштабної війни в Україні, мешкає з сином за кордоном, але декілька раз приїжджала до України, а саме: 04.11.2022, 15.04.2023, 26.12.2023, 05.07.2024, тобто 2 рази після продажу спірного автомобіля. Як до, так і після продажу автомобіля - 25.08.2023, так і до моменту подання позовної заяви до суду 09.12.2024 не зверталася до нотаріуса з заявою про скасування довіреності, яку вона надала чоловіку [PERSON] . Але вважає, що автомобіль Skoda Superb, державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в. проданий незаконно. Шлюб з відповідачем розірвано 09.08.2024, тобто через рік після укладання спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 28.03.2025 зазначив, що на початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, його дружина на той час [PERSON] з сином виїхали за кордон. З метою врегулювання майнових питань вирішили оформити довіреність на автомобіль. Позивач наполягала на продажу автомобіля Skoda Superb, державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в., так як хотіла возз`єднання сім`ї за кордоном, у зв`язку з чим надала йому нотаріально посвідчену довіреність на експлуатування, керування, ремонт та слідкування за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 автомобіль марки Skoda Superb, державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в. На сайтах продажу автомобілей вказаний транспортний засіб тривалий час не продавався. Тому його мама [PERSON] запропонувала купити наш сімейний автомобіль з метою допомогти нам грошовими коштами та придбати автомобіль для своєї родини. Зазначив, що автомобілем Skoda Superb керує цивільний чоловік матері [PERSON] та знаходиться територіально у м.Черкаси. Інколи періодично бере автомобіль у матері для своїх потреб, а взагалі пересувається по м.Харкову на громадському транспорті, іншого автомобіля не придбав у власність. Крім того вказав, що позивач [PERSON] була обізнана про продаж транспортного засобу і тільки після розірвання шлюбу почала наполягати на незаконності продажу автомобіля. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2023 році її син [PERSON] приїхав до неї в гості в м.Умань та повідомив, що буде продавати свій автомобіль Skoda Superb, державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в. На вказану інформацію вона повідомила, що вони з чоловіком готові купити вказане авто, якщо не куплять інші через сайти продажу автомобілів, так як давно хотіли собі новий автомобіль. У зв`язку з тим, що машина довго була у продажу, ми з чоловіком вирішили купити вказаний транспортний засіб та допомогти родині сина. За кермом пересувається її цивільний чоловік [PERSON] . Автомобіль використовується в інтересах родини, інколи його бере син для своїх потреб. Завжди з позивачем [PERSON] була в нормальних відносинах, гадала, що і з сином у них все добре. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Франковський Є.В. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та незаконності. Зазначив, що договір купівлі -продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладений в\~7142\~РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між [PERSON] , від імені якої за дорученням діяв [PERSON] та [PERSON] є законним і не суперечить вимогам закону. Представник третьої особи Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення та врахувати позицію, викладену у поясненнях (Т.2, а.с.44-45, 84-88). Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.\~55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. The United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом». Згідно \~ст.12 ЦПК України\~та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до \~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України\~зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно копії рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 09.08.2024, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.10.2003, який розірвано 09.08.2024 (Т.1 а.с.42). Відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжям у вересні\~2018\~ було придбано автомобіль марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в.. Згідно свідоцтва про реєстрацію Т3 [NUMBER] , виданого ТСД\~6350\~від 18.09.2018, титульним власником даного автомобіля була позивач [PERSON] . Відповідно довіреності від 11.11.2022, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В.,\~ [PERSON] уповноважила [PERSON] експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 [NUMBER] , виданого ТСД\~6350\~від 18.09.2018, автомобілем марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в.. Зміст довіреності прочитано позивачем особисто, з текстом згодна (Т.1 а.с.13, 72). Під час перебування в зареєстрованому шлюбі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , відповідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023,\~укладеному в\~ТСЦ\~7142\~\~РСЦ ГСЦ\~МВС у\~Вінницькій,\~Черкаській та\~Кіровоградський областях,\~ продавець [PERSON] , який діяв на підставі доручення [PERSON] , продав [PERSON] автомобіль марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в. Згідно п.3 вказаного договору ціна автомобіля складає\~231 668\~грн. (Т.1 а.с.14, 73) 20.11.2024 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях на запит представника позивача - адвоката Жушмана М. надано інформацію № 20-11/24, відповідно якої [PERSON] , 1959 року народження, згідно Єдиного реєстру МВС, станом на 20.11.2024 не отримувала посвідчення водія (Т.1 а.с.15, 48). Відповідно інформації РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях від 15.10.2024 № 15-10/24, згідно Єдиного реєстру МВС, транспортний засіб марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , 2006 р.в., 18.09.2018 був зареєстрований на [PERSON] в ТСЦ № 6350 РСЦ ГСЦ МВС у Харківській області на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2018 № 7089/18/007417, укладеного в ТОВ « Автоконсалтинг Україна». 25.08.2023 даний автомобіль перереєстровано на нового власника в ТСЦ 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях на підставі договору купівлі-продажу від № 7142/2023/4016382, укладеному в ТСЦ 7142 та доручення на ім`я [PERSON] , виданого приватним нотаріусом [PERSON] (Т.1 а.с.45-47, 74-76). Свідок [PERSON] в судовому засіданні 27.02.2025 повідомила, що є мамою позивача [PERSON] . До травня 2023 в родині дочки все було добре. Донька з сином на початку війни виїхала до Ірландії, але інколи приїжджала до України. Зять відповідач [PERSON] часто возив і її, і чоловіка до лікарні та по іншим справам (грудень 2023, січень-лютий 2024) на автомобілі Шкода, який був придбаний у шлюбі її доньки та відповідача. Останній раз бачила автомобіль Шкода 09.07.2024, коли їздили на дачу до [PERSON] . Вважає, що відповідач продовжує ним користуватися, а угода по відчуженню автомобіля своїй матері була фіктивною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що була сусідкою родини [PERSON] . Позивач [PERSON] виїхала за кордон на початку війни, а чоловік [PERSON] залишився в країні. Інколи бачила автомобіль родини [PERSON] в дворі біля будинку, на ньому завжди їздив за кермом [PERSON] . Останній раз бачила автомобіль Шкода сірого кольору в червні 2024. Після того, як в квартирі була пожежа, родину більше не бачила за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою родини [PERSON] . Вони мешкали разом з мамою [PERSON] , машина Шкода сірого кольору завжди стояла під вікнами квартири. З червня 2024 [PERSON] не мешкає в даній квартирі, так як там була пожежа. За час війни автомобіль бачила всього 1 раз. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] є мамою його друга [PERSON] , мешкає в м.Умань. Дружину [PERSON] бачив 1 раз, десь в 2018 році. Знає, що у [PERSON] була Шкода сірого кольору, наразі вона знаходиться в м.Умань у матері [PERSON] . Останній раз бачив вказаний автомобіль в центрі м.Умань біля магазину, за кермом був [PERSON] чоловік [PERSON] . Тоді спитав у [PERSON] , де [PERSON] ? На що вона повідомила, що він в м.Харкові, а автомобіль вона у нього купила. Інколи бачу вказаний автомобіль в м.Умань десь 1 раз на місяць точно, а саме: на ринку, на стоянці біля будинку, біля магазинів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що є цивільним чоловіком відповідача [PERSON] . [PERSON] син [PERSON] . Вони купили у нього автомобіль Шкода сірого кольору. Машина територіально знаходиться в м.Умань, стоять на стоянці біля будинку, де вони мешкають, але інколи її бере [PERSON] в м.Харків для власних потреб. За кермом він їздить, так як у [PERSON] не має водійських прав. Свідок [PERSON] пояснив суду, що мешкає в м.Умань, [PERSON] та [PERSON] є його сусідами. Знає [PERSON] , так як він син [PERSON] . Позивач [PERSON] не знає, жодного разу не бачив за 10 років. Автомобіль Шкода сірого кольору стоїть припаркований біля будинку в м.Умань, за кермом їздить [PERSON] , інколи [PERSON] . Хто є власником даного автомобіля не знає. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі\~статтею 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно частини першою\~статті 1 Цивільного кодексу України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено\~статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч.1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч.1\~ст. 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей\~6,\~627 ЦК України\~принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1\~ст.628 ЦК України). Згідно ч.1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, згідно ч.1\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями\~ст.204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст.234 ЦК України). Таким чином, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5\~ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його зазделегіть знають, що він не буде виконаним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 647/3085/17, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Щодо посилання позивача [PERSON] на те, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і вона своєї «згоди на його продаж [PERSON] не надавала, кошти від продажу не отримувала, вважає, що відповідачі діяли недобросовісно», суд зазначає наступне. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України, однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджания майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше встановлено законом. Згода співвласників на вчинення розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024\~(справа № 523/14489/15-ц) зазначено, що підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня\~2021\~року (справа №916/2813/18. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада\~2018\~року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня\~2021\~року у справі №916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня\~2022\~року у справі №125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). У постанові від 14 грудня\~2021\~року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня\~2021\~року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевм набувачем певних обставин. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, як це унормовано положеннями ч. 3 ст.237 ЦК України. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, що закріплено в положеннях ч. 1 ст. 238 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 ЦК України). Правові наслідки вчинення правочину представником унормовані правилами ч. 1 ст. 239 ЦК України, згідно з якими \~, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Як це визначено положеннями ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. \~Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала. Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в\~будь-який\~час скасувати\~довіреність або\~передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. \~Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (ч. 1, 2 ст.249 ЦК України). Згідно з ч. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, за змістом\~ст. 215 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (ч. 3\~ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2020 року по справі № 716/1471/18 (провадження № 61-16011св19). Як посилається позивач [PERSON] у пред`явленому позові, вона своєї «згоди на продаж спірного транспортного засобу, який належить подружжю на праві спільної сумісної власності, [PERSON] не надавала, кошти від продажу не отримувала, вважає, що відповідачі діяли недобросовісно». Водночас,\~як це\~вбачається зі\~змісту довіреності\~від 11.11.2022, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В.,\~позивач [PERSON] уповноважила відповідача [PERSON] експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 [NUMBER] , виданого ТСД\~6350\~від 18.09.2018, автомобілем марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в.. Зміст довіреності прочитано позивачем особисто, з текстом згодна. Відтак, зі змісту виданої [PERSON] на [PERSON] довіреності чітко вбачається, що [PERSON] уповноважила останнього\~розпоряджатися від її імені, у тому числі, продати,\~належний їй на праві власності транспортний засіб Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в.. Таким чином, посилання позивача у позові на те, що вона не надавала своєї згоди [PERSON] на продаж спірного транспортного засобу, який належить подружжю на праві спільної сумісної власності, спростовуються змістом виданої самим же позивачем [PERSON] довіреності, якою вона уповноважила останнього розпоряджатися від її імені, в тому числі, продати належний їй транспортний засіб. При цьому суд зважає на те, що ані від позивача, ані від відповідачів зауважень щодо наданої довіреності не надходило, позивач не зверталася до нотаріуса з заявами про скасування наданої нею довіреності від 11.11.2022. Що стосується посилань позивача у пред`явленому позові на те, що [PERSON] здійснив продаж спірного транспортного засобу на підставі виданої нею на його ім`я довіреності своїй матері [PERSON] , тим самим, вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах, то суд зважає на те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин того, що угода відбулася не в інтересах сім`ї. Відтак, такі посилання позивача суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження жодними належними, допустимим та достовірними доказами та про дійсність яких можна лише припускати, а, відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо посилання позивача на факт подальшого користування відповідачем [PERSON] спірним автомобілем, суд зазначає, що [PERSON] не доведено, що це відбувалося в умовах збереження за відповідачем фактичного контролю з метою імітації передачі майна. Вказаний факт може мати альтернативні пояснення (наприклад, домовленості сторін, зберігання, оренда тощо), які не спростовані переконливими доказами. Самі по собі дії відповідача [PERSON] щодо короткочасного користування транспортним засобом Skoda Superb, державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в., а не постійне використання його відповідачем [PERSON] , відсутність у останньої прав на керування автомобілем, не є безумовним доказом фіктивності правочину, а в межах цивільного судочинства його допустимість як доказу потребує окремої оцінки згідно з принципами доказування в цивільному процесі. До того ж, сам лише факт, що [PERSON] та [PERSON] \~є сином\~та матір`ю не свідчить про будь-яку зловмисну домовленість між ними. Щодо посилань позивача на відсутність водійського посвідчення у відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ст. 41 Конституції України особа має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу) - оренда, позичка, надання в користування третім особам та інше). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу транспортного засобу фіктивним. За кермом автомобіля пересувається цивільний чоловік відповідача [PERSON] - [PERSON] , про що зазначили свідки в судовому засіданні. Автомобіль було придбано ними за спільні кошти для власних потреб сім?ї - поїздка до магазину, лікарні, аптеки, базару, спільних знайомих, родичів та інше. Крім того, в разі необхідності даним транспортним засобом має право користуватися син відповідача - [PERSON] , що не суперечить діючому законодавству України. Судом встановлено, що як на час укладання\~спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу, так і зі спливом навіть одного року після укладання угоди, довіреність на продаж спірного транспортного засобу позивачем не відкликалася та не скасовувалася. Таким чином матеріали справи не містять доказів наявності в діях представника умислу на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя та виникнення несприятливих наслідків для довірителя, які вказували б на неправомірність дій представника чи вчинення представником дій поза межами повноважень, якими його наділив довіритель відповідно до вказаної вище довіреності та які б могли бути підставою для визнання договору недійсним. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини\~\~з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року, прийнятій у справі №910/18036/17). У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було. З огляду на наведене вище, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006 р.в., №\~7142/2023/4016382 від 25 серпня\~2023\~року, укладеному в\~7142\~РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між [PERSON] , від імені якої за дорученням діяв [PERSON] та [PERSON] . Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання оспорюваного позивачем договору недійсним, то суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про скасування державної реєстрації автомобіля марки Skoda Superb тип легковий седан із номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ,\~2006\~р., та зобов?язання Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за [PERSON] реєстрацію автомобіля марки Skoda Superb тип легковий седан з номером шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 200б р., як таких, що є похідними від першої позовної вимоги, у задоволенні якої, через її недоведеність позивачем судом було відмовлено. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed