Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-17 00:00:00

Представник позивача звернувся у серпні 2024р. до суду з позовною заявою до АТ «Акцент Банк» про застосування наслідків нікчемності до Договору банківського обслуговування від 05.11.2014р. в частині сплати відсотків за користування кредитом, зобов`язавши банк здійснити перерахунок коштів без урахування незаконно нарахованих відсотків за користування кредитом з урахуванняи розміру сплачених [PERSON] коштів на рахунок. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є споживачем банківських послуг, які надає АТ «Акцент Банк» за Договором банківського обслуговування від 05.11.2014р.\~ За період з 05.11.2014р.\~ по 12.08.2024р. були нараховані та списані відсотки за користування кредитом у сумі 84485.82грн., проте такі дії банку протиправні, оскільки жодних зобов`язань по сплаті відсотків позивач на себе не брав. Так, заява-анкета про надання послуг не містила розмір відсотків, а Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті відповідача дійсні станом на 01.12.2014р. стосувались АТ «Приватбанк», а не відповідача, при цьому вони постійно змінні та досить об`ємні. Натомість відповідач надав позивачу тільки Паспорт споживчого кредиту від 08.06.2023р. з тим, що умови договору можуть відрізнятися від паспорта споживчого кредиту, без зазначення розміру відсоткової ставки, паспорт підписаний позивачем, проте такий не означає укладення договору, а є виключно інформаційним перед його укладенням. Отже, позивачем було укладено договір тільки на відкриття карткового рахунку у 2014 році без узгодження відсотків за користування коштами, тому із застосуванням в т.ч. ЗУ «Про захист прав споживачів», слід вимоги задовольнити. 08.10.2024р. відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні вимог. Так, підписуючи анкету-заяву, яка є складовою кредитного договору, позивач підтвердила ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та обов`язок регулярно ознайомлюватись з змінами до них. Кредитний договір з позивачем є договором оферти, яка зроблена [PERSON] та прийнята (акцепт) банком. Позивач отримала кредитну картку, постійно користувалась кредитними коштами та з врахуванням норми ст.1048,1054 ЦК України повинна сплачувати проценти, також у паспорті споживчого кредиту вона ознайомилась з % ставкою та його підписала. Відповідач просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу у сумі 3000грн. 03.03.2025р. представник позивача подав письмові пояснення з врахуванням поданого відзиву на позов. Вкотре зазначив, що заява підписана позивачем на час відкриття рахунку у відповідача в 2014 році стосується приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а не АкцентБанку, паспорт споживчого кредиту підписаний у 2023р. є переддоговірною інформацією, а не кредитним договором. Ухвалою від 01.04.2025р. було витребувано у відповідача інформацію, яка отримана судом 09.05.2025р. Ухвалою від 01.04.2025р. закрито підготовче провадження. Представник позивача у режимі ВКЗ просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач\~ у судове засідання не з`явився, однак скористався правом подачі відзиву на позов. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є споживачем банківських послуг, які надає АТ «Акцент Банк» за Договором банківського обслуговування від 05.11.2014р. Самий договір банківського обслуговування від 05.11.2014р. у позивача відсутній, хоча вона не заперечує про\~ наявність банківської картки та банківського рахунку останні цифри …3356, відповідачем такий договір те ж не наданий до матеріалів справи. Сторона позивача доводила, що\~ заява-анкета про надання послуг від 05.11.2014р. не містила розмір відсотків, а Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті відповідача дійсні станом на 01.12.2014р. стосувались АТ «Приватбанк», а не відповідача, при цьому вони постійно змінні та досить об`ємні. До цивільної справи долучено дійсні Умови та Правила надання банківських послуг А-Банку (а.с.50-146), які дати не містять та наявні на офіційному сайті відповідача станом на підготовку та подачу позову. Сторона відповідача у відзиві на позов зазначила, що підписуючи анкету-заяву, яка є складовою кредитного договору від 05.11.2014р., позивач підтвердила ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які на той час були наявними в А-банку та взяла на себе обов`язок регулярно ознайомлюватись із змінами до них. Кредитний договір з позивачем є договором оферти, яка зроблена [PERSON] та прийнята (акцепт) АТ «Акцент Банк». При з`ясуванні судом наявності у позивача такої заяви-анкета від 05.11.2014р. як складової кредитного договору, представник позивача зазначив про відсутність у [PERSON] такої заяви чи інших наявних угод, тому й було подане клопотання про витребування у відповідача всіх наявних з позивачем договорів за ухвалою суду від 01.04.2025р., однак відповідач так і не надав жодного документу, який підтверджує як укладення кредитного договору, так і погодження споживачем [PERSON] умов повернення, нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Судом ухвалою від 01.04.2025р. витребувано у відповідача інформацію всіх наявних між сторонами договорів і вразі наявності надання копій таких, зокрема і копію договору від 05.11.2014р., проте відповідач наждав\~ заявою від 09.05.2025р. тільки розрахунок заборгованості з довідкою про заборгованість. Отже, зважаючи на те, що відповідач не надав жодної угоди укладеної сторонами 05.11.2014р., з якої можливо б було підтвердити чи спростувати доводи сторони позивача про відсутність обумовлення нею відсоткової ставки, яка мала бути узгоджена позивачем та підписана нею,\~ суд погоджується з доводами представника позивача, які не спростовані відповідачем про відсутність погодження розміру відсотків за користування кредитними коштами та, як наслідок, безпідставність зарахування кредитором сплачених позичальником [PERSON] коштів в рахунок відсотків, розмір яких не погоджувався позичальником та жодних зобов`язань по сплаті відсотків позивач на себе не брав. Так, як вбачається з виписки по картці (а.с.150-174) за період з 05.11.2014р.\~ по 12.08.2024р. були нараховані та списані відсотки за користування кредитом у сумі 84485.82грн. (а.с.174-177), сума зарахувань за даний період складає 291058.30грн., сума витрат становить 344 823.57грн., кредитний ліміт 48856.00грн., заборгованість 54988.39грн. станом на 12.08.2024р. У відзиві на позов відповідач зазначив, що Тарифи банку підписані боржником, як і Паспорт споживчого кредиту. Однак, такі твердження є голослівними та не підтверджені жодним доказом до матеріалів цивільної справи. Жодні підписані позичальником Тарифи не додані стороною позивача, оскільки про підписання таких в позлові не йдеться,\~ та не додані стороною відповідача на заперечення позовних вимог. Стосовно ж Паспорт споживчого кредиту, то такий підписаний позивачем [PERSON] аж 08.06.2023р. з лімітом кредиту 134 120.95грн. (а.с.148-149), а не 05.11.2014р. коли підписувалась заява-анкета та ввідкривався банківський рахунок, і був отриманий нею на вимогу як пояснив представник позивача для з`ясування умов кредитування відповідачем споживачів. Окрім того, у даному Паспорті зазначено, що умови договору можуть відрізнятися від паспорта споживчого кредиту, без зазначення розміру відсоткової ставки, паспорт підписаний позивачем 08.06.2023р., проте такий не означає укладення договору, а є виключно інформаційним перед наміром на його укладенням. Щодо доводів відповідача, що позивач отримала кредитну картку, постійно користувалась кредитними коштами та з врахуванням норми ст.1048,1054 ЦК України повинна сплачувати проценти, то предметом спору є безпідставність зарахування відповідачем коштів на відсотки, які не погоджувались позичальником та зобов`язання провести перерахунок заборгованості. Відповідач ж зустрічний позов про стягнення заборгованості не подавав, про наявність судового спору щодо такого не повідомляв, а тому доводи про правомірність нарахування банком відсотків, розмір яких навіть не вказаний і самим відповідачем у відзиві то доказах до нього, не заслуговують на увагу суду. У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідност.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, кредитні кошти бралися на споживчі потреби, що не заперечують сторони у письмових процесуальних заявах, а тому особливості регулювання спірних відносин визначаються і Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Позивач зазначає, що умови договору укладеного за заявою-анкетою 05.11.2014р. є нікчемними стосовно нарахування відсотків споживачу-позивачу, оскільки як зазначено вище, вона не погоджувала умови сплати відсотків, їх розмір, не приєднувалась до Умов та правил надання банківських послуг відповідача, що не спростовано і\~ банком (такі не надавались станом на день підписання такої заяви), а тому повинна повернути кредит після проведеного перерахунку, у разі наявності заборгованості. Суд зазначає, що за загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За вимогами ч.1,2,4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на день підписання заяви-анкета та відкриття банківського рахунку договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а\~ Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про в т.ч.\~ кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Сторона відповідача не спростувала доводи про те, що позивачу встановлено відсоткову ставку за кредитом, яку вона погодила і підписала. Стаття 11 цього закону на час звернення до суду за захистом (в редакції Закону № 1734-VIII від 15.11.2016) зазначає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року\~ № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Згідно із частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин 1,2,5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168,\~ банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії,\~ які банк здійснює на власну користь (ведення справи,\~ договору, облік заборгованості споживача тощо),\~ або\~ за\~ дії,\~ які\~ споживач\~ здійснює\~ на\~ користь\~ банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє\~ банк\~ або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення\~\~ споживача\~\~ про\~\~ відкликання\~ згоди\~ на\~ укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки зарахування кредитором ссплачених коштів позивачем у відсотки у даних правовідносинах вказано за цей період тобто в т.ч. з 2019р. по 2024р., суд застосовує також і норми цього закону. Положення частин 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 11) передбачають що несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Окрім того, відповідно до пункту 4 частини 1\~ статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. \~ Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Звідси слід прийти до такого висновку, оскільки кредитні правовідносини з відповідачем були чинними з 2014 року,\~ закон про споживче кредитування набрав чинності у 2017 року, тому даний закон про споживче кредитування поширюється на спірні відносини, а зарахування кредитором відсотків за використання позичальником кредитних коштів, без доведення та узгодження останнім розміру таких, є неправомірним та порушує права позивача як споживача. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від10 квітня\~ 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦКУкраїни); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зантересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальжй частині судового рішення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовуєобставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня\~\~\~ 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cnociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заітересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частинісудового ршення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи\~ своївимоги\~ нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Окрім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження\~\~ №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження\~ № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження\~ № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду знов наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Зважаючи на доведеність вимоги позову про нікчемність кредитного договору в частині визначення кредитором відсотків в односторонньому порядку та списання їх з внесених позивачем коштів у розмірі, що не визначений позичальником, застосування судом реституції про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок коштів без урахування незаконно нарахованих відсотків за користування кредитом з урахуванняи розміру сплачених [PERSON] коштів на рахунок, є на переконання суду вірно обраним способом захисту споживача для визначення в подальшому нею зобов`язань перед відповідачем з меитою припинення таких чи укладення на договірних умовах нових. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цьому рішенні висновки, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного предмета спору, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Позивач звільнена від сплати судового збору, а тому такий слід стягнути з відповідача в користь держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved