Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-26 00:00:00

05 грудня 2024 року з Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла дана цивільна справа в порядку ст.ст. 31, 32 ЦПК України. Адвокат Єрмоленко А.В., яка є представником позивачки [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , предметом якої є визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з його матір`ю [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] Ухвалою від 11 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 14 лютого 2025 року від адвоката Єрмоленко А.В., яка є представником позивачки [PERSON] , через систему «Електроний суд» до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла заява про збільшення позовних вимог у даній справі, в якій представник позивачки просила збільшити позовні вимоги у вказаній вище справі, а саме крім раніше заявлених позовних вимог представник також просила встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 24 лютого 2025 позовну заяву залишено без руху в зв`язку з несплатою судового збору позивачці було надано строк на усунення її недоліків. 26 лютого 2025 року до суду представником позивачки до суду була направлена заява про усунення недоліків шляхом надання квитанції про сплату судового збору. Ухвалою від 01 квітня 2025 року заяву представника позивачки про збільшення позовних вимог задоволено та ухвалено в подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Позовні вимоги представник позивачки обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2019 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння між сторонами, розходженнями поглядів на сім`ю, сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виникнення сварок, шлюб між сторонами рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2024 року був розірваний. Позивачка самостійно виховує сина та він повністю знаходиться на її утриманні. При цьому відповідач участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймає, не цікавиться його успіхами у навчанні, його духовним та фізичним розвитком. Позивачка з сином перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи та проживають в м.Первомайську Миколаївської області. Позивачка має стабільний дохід, отримує заробітну плату, турбується про здоров`я дитини, у разі необхідності звертається до лікаря, уклала декларацію про вибір лікаря, який надає первину медичну допомогу дитині, в якій вона зазначена довіреною особою. Позивачка повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про сина, займається його вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Дитина відвідує заклад дошкільної освіти наміру перешкоджати у подальшому спілкуванню батьку з сином вона не має. Позивачка повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Між ними встановлений тісний сімейний зв`язок. На даний момент позивачка одноособово утримує і виховує дитину. За обставин, які склалися, позивачкою створені найкращі умови для дитини, в сина є своє робоче місце, є спальний куточок, де він відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку, їжею, одягом, взуттям, шкільним приладдям. Посилаючись на викладене та виходячи з інтересів дитини, представник позивачки просила позовні вимоги задовольнити. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Єрмоленко А.О. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки, в якій крім того, зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 3 ст. 131 ЦПК України, до суду не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки. Представник третьої особи - служби у справах дітей Очаківської міської ради про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області надав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Крім того, враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд дійшов наступного. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2019 року, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2024 року був розірваний (а.с. 16). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується дослідженою у судовому засіданні копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до довідок № 4805-5001996721 та №4805-5001996799 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12 серпня 2022 року, позивачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, зв. бік. а.с. 7). Згідно довідки № 29 від 21 жовтня 2024 року виданої головою ОСББ «Трудової слави 23-Б», позивачка разом з сином, проживають за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини з 11 лютого 2022 року за вказаною адресою відсутній. Дитина відвідує садочок та виглядає доглянутим та вихованим хлопчиком (а.с. 8). Відповідно до довідки директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 16 «Калинонька» Управління освіти Первомайської міської ради Миколаївської області вих. 01-10/112 від 16 жовтня 2024 року, батько дитини [PERSON] [INFO] , не бере участі у вихованні, не приводить та не забирає його з садочка, не відвідує батьківські збори та інші заходи пов`язані з вихованням дитини (а.с. 11). Згідно з довідкою форми 5 № 18068 від 19 вересня 2024 року, що видана [INFO] , старший лейтенант [PERSON] перебуває на військовій службі в [INFO] з 25 жовтня 2023 року (а.с. 12). Відповідно до довідки форми ОК-5 сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 27 вересня 2024 року індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] містяться за період з 2007 року по 2024 рік (а.с. 13-15). Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з його матір`ю [PERSON] від 27 березня 2025 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області з метою захисту прав та інтересів дитини,вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з його матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 110-112). Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Основним нормативно-правовим актом, що регулює сімейні правовідносини є Сімейний кодекс України. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч.ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року) та Європейського суду з прав людини: Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами, необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, враховуючи інтереси самої дитини, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю підлягають задоволенню. Щодо вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини матір`ю, суд зазначає наступне. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 Сімейного кодексу України ). У статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що суд при розгляді справ про регулювання сімейних відносин повинен забезпечити можливість здійснення прав дитини, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні та максимально можливо враховувати інтереси дитини. Як було вже зазначено, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції прав людини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У частинах 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 160 Сімейного кодексу України закріплює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази, які підтверджують факт самостійного виховання позивачкою малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , яка є розлученою та вона самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли батько дитини не бере участі у вихованні та утриманні сина, проте не визнаний судом таким, що позбавлений батьківських прав, суд приходить до висновку про те, що викладені в заяві обставини знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду, а тому заявлені вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання дитини також підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки 2180 грн. 16 коп. судового збору, оплата яких підтверджується відповідними платіжними інструкціями (а.с. 1, 93). На підставі викладеного,

Outcome: approved