Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 23.05.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідач в розписці зобов`язався повернути взяті у відповідача кошти в розмірі 35 000 грн. не пізніше 23.07.2023 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути суму боргу, проте відповідач не повернув позивачу кошти і уникає виконання своїх зобов`язань. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.01.2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалу про відкриття провадження, позовну заяву з додатками направлено на останню відому адресу відповідача, яка ним зазначена особисто у розписці. Конверт повернувся до суду із зазначенням причин повернення - за закінченням терміну зберігання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 35 000 грн. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подавав. Кореспонденція, що наслана на адресу відповідача провернулася до суду із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 23.05.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 35 000 грн., яка зобов`язався повернути не пізніше 23.07.2023 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Дослідивши укладений між сторонами договір позики у формі розписки, суд виходити з того, що з його змісту вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 35 000грн. та зобов`язався їх повернути. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищевикладені положення матеріального закону, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів, наданих у позику, суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1211, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved