Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-25 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив усунути перешкоди для позивачів в доступі та користуванні квартирою [ADDRESS] , та вселити позивачів в квартиру. В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , місце проживання позивача зареєстровано за цією ж адресою. Також за цією адресою зареєстровано місце проживання малолітньої доньки [PERSON] . Іншим співвласником є рідний брат позивача - [PERSON] . На день подання позову відповідач самовільно змінив замки на вхідних дверях у квартиру, унеможлививши доступ в квартиру для позивачів. 02.05.2024 представником позивачів направлено повідомлення відповідачу з вимогою надати доступ до квартири, однак вказані вимоги залишились без задоволення. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження. 22.08.2024 та 06.03.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи, у яких представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА у м. Києві просить врахувати інтереси дитини. 13.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про доручення доказів. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. У судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України ). Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 2006 року № 36817 , виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 серпня 2013 року, [PERSON] народилась [INFO] , батьком якої є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05 червня 2021 року №63053146 та №63053148 Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Положеннями ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відтак, позивачем доведено, що він є власником частини квартири, позивач та його дитина набули права користування квартирою відповідно до вимог Закону, однак останній не мають можливості користуватися цим житлом, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні вказаним майном. Враховуючи викладене, права позивачів підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом їх вселення в квартиру. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Outcome: approved